Rebecca Serleová

JEDNO ITALSKÉ LÉTO

Rebecca Serleová

JEDNO ITALSKÉ LÉTO

Přeložila Petra Pachlová

ONE ITALIAN SUMMER

Copyright © 2022 by Rebecca Serle

All rights reserved.

Translation © Petra Pachlová, 2023

ISBN 978-80-249-5153-9

Obsah

- Kapitola první

- Kapitola druhá

- Kapitola třetí

- Kapitola čtvrtá

- Kapitola pátá

- Kapitola šestá

- Kapitola sedmá

- Kapitola osmá

- Kapitola devátá

- Kapitola desátá

- Kapitola jedenáctá

- Kapitola dvanáctá

- Kapitola třináctá

- Kapitola čtrnáctá

- Kapitola patnáctá

- Kapitola šestnáctá

- Kapitola sedmnáctá

- Kapitola osmnáctá

- Kapitola devatenáctá

- Kapitola dvacátá

- Kapitola dvacátá první

- Kapitola dvacátá druhá

- Kapitola dvacátá třetí

- Kapitola dvacátá čtvrtá

- Kapitola dvacátá pátá

- Kapitola dvacátá šestá

- Kapitola dvacátá sedmá

- Kapitola dvacátá osmá

- Kapitola dvacátá devátá

- Kapitola třicátá

- Kapitola třicátá první

- Poděkování

Mé matce,

královně mého srdce.

Ať ještě dlouho vládne.

Mám prostě pocit, že potřebuju víc času… vážně mě to zaskočilo, rozumíš? Teda, myslela jsem, že mám mnohem víc… času. Myslela jsem, že mám celé léto na to, abych ti předala svoje moudra o práci, životě a tvé budoucnosti, a zkrátka jsem ti měla co říct. Ach! V autobuse si rozhodně vždycky vyber dobré místo, víš, protože lidi jsou bytosti, co se drží svých zvyků, a sedadlo, které si zvolíš na začátku, může být tvoje po zbytek roku, rozumíš?

A sedni si k oknu, zlato, protože je toho tolik k vidění.

– LORELAI GILMOROVÁ

Kapitola první

Nikdy nekouřím, ale je poslední den matčiny šivy, tak co už. Mezi zuby tisknu cigaretu, stojím na zadní terase a dívám se na to, co ještě před dvěma měsíci bylo dokonale bílou rohovou sedačkou, teď poničenou deštěm, větrem a sluncem. Moje matka udržovala všechno čisté. Udržovala všechno.

Carolina životní pravidla:

• Nikdy nevyhazuj dobré džíny.

• Vždycky měj po ruce čerstvé citrony.

• Chléb vydrží v lednici týden a v mrazáku dva měsíce.

• OxiClean vyčistí každou skvrnu.

• S bělidlem opatrně.

• V létě je len lepší než bavlna.

• Sázej bylinky, ne květiny.

• Neboj se barev. Výrazná barva dokáže místnost úplně změnit.

• Do restaurace choď vždycky včas a k někomu domů o pět minut později.

• Nikdy nekuř.

Měla bych říct, že jsem si ji nezapálila.

✦

Carol Almea Silverová byla pilířem komunity, milovaná každým, s kým se setkala. V uplynulém týdnu jsme otvírali naše dveře prodavačkám a manikérkám, ženám z jejího chrámu, číšníkům z Craig’s i zdravotním sestrám z Cedars-Sinai. Dvěma bankovním úřednicím z pobočky City National v Roxbury. „Nosívala nám pečivo,“ řekly. „Vždycky měla připravené telefonní číslo.“ Dorazily i páry z Brentwoodského country klubu. Irene Newtonová, která s mou matkou pravidelně každý čtvrtek obědvala v Il Pastaio. Dokonce i barman z hotelu Bel-Air, kam Carol chodívala na ledově vychlazené martini. Každý měl nějaký příběh.

Moje matka byla tím prvním člověkem, kterému jste zavolali o recept (hrnek cibule, česnek, nezapomeň na špetku cukru), a posledním, komu jste zavolali v noci, když jste nemohli spát (šálek horké vody s citronem, levandulový olej, hořčíkové tabletky). Znala přesný poměr olivového oleje a česneku v jakémkoli receptu a s lehkostí dokázala vykouzlit večeři ze tří ingrediencí ze spíže. Na všechno znala odpověď. Já naproti tomu neznám žádnou a teď už nemám ani ji.

„Ahoj,“ uslyším, jak ve vchodových dveřích řekne Eric. „Kde jsou všichni?“

Eric je můj manžel a dnes je naším posledním hostem. Neměl by být. Měl být celou dobu s námi, na tvrdých, nízkých stoličkách, vmáčknutých mezi kastroly s nudlemi, zvonící telefon a nekonečnou řadu polibků rtěnkou namalovaných rtů od sousedek a žen, které si říkají tetičky, ale místo toho stojí ve dveřích domu, teď už jen mého otce, a čeká, až ho někdo přivítá.

Zavřu oči. Když ho neuvidím, možná mě přestane hledat. Možná se schoulím do toho okázalého květnového dne, kdy slunce září stejně nepříjemně jako žena mluvící hlasitě do mobilu během oběda. Kdo tě sem pozval?

Cigaretu si zastrčím do kapsy džínů.

Ještě si svět bez ní nedokážu představit, nedokážu si představit, jak bude vypadat ani kým budu v její nepřítomnosti. Nedokážu pochopit, že mě v úterý nebude vyzvedávat na oběd, že nezaparkuje bez povolení na obrubníku u mého domu a nevběhne dovnitř s taškou plnou různých věcí – potravin, přípravků na péči o pleť, novým svetrem, který koupila v řetězci Off 5th. Nedochází mi, že když jí zavolám na mobil, bude jen zvonit a zvonit – že na druhém konci už není nikdo, kdo řekne: „Katy, zlato, vydrž chvilku. Mám mokré ruce.“ Neumím si představit, že se někdy smířím se ztrátou jejího těla – jejího teplého, přívětivého těla. Místa, kde jsem se vždycky cítila doma. Víte, moje matka je velkou láskou mého života. Je velkou láskou mého života a já ji ztratila.

„Eriku, pojď dál. Proč stojíš venku?“

Zevnitř slyším otcův hlas, který zve Erika dál. Mého manžela Erika, který bydlí v našem domě v Culver City vzdáleném dvanáct a půl minut jízdy autem. Manžela, který si vzal volno u společnosti Disney, kde pracuje jako filmový manažer, aby byl v tomto těžkém období se mnou. S kterým jsem začala chodit ve dvaadvaceti, což bylo před osmi lety. Který vynáší odpadky, ví, jak uvařit těstoviny, a nikdy nenechává záchodové prkénko zvednuté. Který má rád seriál Taková moderní rodinka a brečel u každého dílu seriálu Famílie. Kterému jsem zrovna včera večer řekla v naší kuchyni – kuchyni, již mi pomáhala navrhnout moje matka –, že nevím, jestli za něj můžu být dál provdaná.

Pokud je vaše matka láskou vašeho života, jaké místo pak zbyde na vašeho manžela?

„Ahoj,“ pozdraví Eric, když mě zahlédne. Vyjde ven a zamžourá. Nesměle mi tak napůl mávne. Otočím se. Na skleněném stole na terase leží na talíři zvolna osychající sýr. Na sobě mám tmavé džíny a vlněný svetr, ačkoli je venku teplo, protože uvnitř domu skoro mrzne. Moje matka měla ráda, když bylo v domě chladno. A můj otec to zná jen tak, jak to bývalo.

„Ahoj,“ odpovím mu.

Podrží mi dveře a já kolem něj projdu dovnitř.

Navzdory teplotě je dům stále stejně přívětivý jako vždycky. Moje matka byla bytová designérka, velmi uznávaná díky svému citu pro domáckou estetiku. Náš dům byl její chloubou. Velké kusy nábytku, květinové potisky a bohatě vzorované potahy. Ralph Lauren vedle Laury Ashleyové, domácích mokasínů a bělostné košile na zapínání. Milovala různé materiály – dřevo, len, kvalitní ušití.

V lednici bylo vždycky jídlo, víno ve dveřích a na stole čerstvě řezané květiny.

Poslední tři roky jsme se s Erikem snažili vysadit bylinkovou zahrádku.

Na Erika se usměju. Snažím se stočit ústa tak, jak bych to měla znát, ale teď mi to přijde naprosto nemožné. Už vůbec netuším, kdo jsem. Nemám ponětí, jak tohle zvládnout bez ní.

„Katy, ty truchlíš,“ řekl mi včera večer. „Jsi v krizi, nemůžeš se rozhodovat teď. Lidi se nerozvádějí uprostřed války. Dejme tomu trochu času.“

Jenže on nevěděl, že já tomu čas už dala. Dala jsem tomu měsíce. Od chvíle, co moje matka onemocněla, jsem o svém manželství s Erikem přemýšlela. Moje rozhodnutí Erika opustit tolik nesouviselo s matčinou smrtí, ale spíš s připomenutím smrti obecně. Jinými slovy jsem se sama sebe začala ptát, jestli tohle je manželství, ve kterém chci umřít, jestli tohle je manželství, ve kterém chci tohle přežít, tedy nemoc své matky a to, co snad zůstane potom.

Ještě jsme neměli děti – sami jsme ještě byli děti, ne?

S Erikem jsme se seznámili, když nám oběma bylo dvaadvacet a studovali jsme čtvrtý ročník na Kalifornské univerzitě v Santa Barbaře. Byl to liberál z východního pobřeží a chtěl se věnovat politice nebo žurnalistice. Já se narodila v Los Angeles, byla jsem hluboce spjatá se svými rodiči a palmami a měla za to, že dvě hodiny cesty je absolutně nejdál, kam bych mohla z domova odejít.

Chodili jsme spolu na jednu přednášku – Úvod do kinematografie, znamení toho, že jsme si oba vybírali pozdě. První den letního semestru si sedl vedle mě – vysoký, neohrabaný kluk. Usmál se, začali jsme se bavit a na konci hodiny do jedné mé lokny zastrčil pero. Tenkrát jsem měla vlasy dlouhé a kudrnaté, ještě jsem si je nezačala narovnávat.

Vytáhl pero zpátky, jenže lokna se nechtěla pustit.

„Jejda,“ zarazil se a celý zčervenal. Neudělal to, protože by byl tak sebevědomý, udělal to proto, že nevěděl, co jiného provést. A ta nepříjemnost, jeho nemotornost, to, že mi naprosto cizí člověk strčil pero do vlasů, mě rozesmála.

Pozval mě na kafe. Vydali jsme se do menzy a dvě hodiny jsme spolu seděli. Vyprávěl mi o svojí rodině doma v Bostonu, o své mladší sestře, své matce, která byla profesorkou na Tuftsově univerzitě. Líbilo se mi, jak vnímal ženy ve své rodině. Líbilo se mi, jak o nich mluvil – jako by na nich záleželo.

Políbil mě až o týden později, ale jakmile jsme spolu začali chodit, bylo to. Žádné rozchody, žádné divoké hádky, žádný vztah na dálku. Nic z obvyklých znaků mladé lásky. Po promoci dostal práci v novinách Chronicle v New Yorku a já se přestěhovala s ním. Zařídili jsme se v maličkém jednopokojovém bytě v Greenpointu v Brooklynu. Já pracovala jako copywriterka na volné noze pro kohokoli, kdo mě chtěl, většinou pro módní blogy, jejichž autoři byli vděční za pomoc s texty. To bylo v roce 2015, kdy se město vzpamatovávalo z finančního krachu a Instagram se stal v podstatě všudypřítomným.

V New Yorku jsme strávili dva roky, než jsme se přestěhovali zpátky do Los Angeles. Našli jsme si byt v Brentwoodu, v ulici, kde stál dům mých rodičů. Vzali jsme se a koupili si startovací dům o něco dál v Culver City. Vybudovali jsme si život, na který jsme však byli příliš mladí.

„Když jsem poznala tvého otce, bylo mi už třicet,“ pověděla mi matka, když jsme se přistěhovali zpátky. „Ty máš tolik času. Občas si přeju, abys ho využila.“ Ale já Erika milovala – my všichni jsme ho milovali. A já se vždycky cítila příjemněji v přítomnosti dospělých než s mladými lidmi – asi od deseti let jsem totiž měla pocit, že mezi dospělé patřím. A navíc jsem chtěla všechny ty věcičky, které by ostatním daly na vědomí, že jsem jednou z nich. Přišlo mi správné začít v mladém věku. Čas jsem nemohla změnit. Nemohla jsem si pomoct až do včerejšího večera, kdy to najednou šlo.

„Přinesl jsem poštu,“ řekne Eric. Moje matka je mrtvá. Co by asi tak mohlo být na nějakém kusu papíru napsané, aby to stálo za přečtení?

„Nemáš hlad?“

Chvíli mi trvá, než si uvědomím, že se na to otec ptá Erika, a další chvíli, než pochopím, že odpověď je ano. Eric vlastně jen kývá hlavou, že ano. A ještě jednu chvíli, než mi dojde, že otec ani Eric neví, jak jídlo připravit. Moje matka vařila pro mého otce, pro nás pro všechny – a byla v tom skvělá. Dělávala složité snídaně: frittaty s kozím sýrem a s bagely s vydlabanou střídkou. Ovocný salát a cappuccino. Když můj otec před pěti lety odešel do důchodu, začali jíst venku a celé hodiny trávili na verandě. Moje matka milovala New York Times v neděli a ledovou kávu odpoledne. Můj otec miloval to, co ona.

Můj otec Chuck Carol zbožňoval. Měl za to, že to ona na oblohu pověsila měsíc a namalovala hvězdy. Ale bylo velikým tajemstvím, ačkoli pro něj to tajemstvím určitě nebylo, že já jsem byla její velkou láskou. Samozřejmě že mého otce milovala. Podle mě na světě nebyl muž, za kterého by ho vyměnila, ale nad náš vztah nebylo. Byla jsem její jediná, stejně jako ona byla moje.

Věřím, že má láska k matce byla opravdovější, čistší než ta, kterou prožívala s mým otcem. Kdybyste se jí byli zeptali: „Komu patříš?“, odpověď by zněla: „Katy.“

„Jsi moje všechno,“ říkávala mi. „Jsi celý můj svět.“

„V lednici jsou nějaké zbytky,“ slyším samu sebe.

Napadne mě, že dám na talíře salát, ohřeju kuře a opražím rýži do křupava tak, jak vím, že to má můj táta rád.

Jenže táta už je pryč a hledá připravený salát z La Scala, který je v nádobách už bezpochyby povadlý a zvlhlý. Nevzpomínám si, kdo ho přinesl nebo kdy, jen to, že tam je.

Eric stále stojí ve dveřích.

„Myslel jsem, že bychom si mohli promluvit,“ řekne mi.

Včera v noci jsem se sebrala a odjela sem. Otevřela jsem si vlastním klíčem, jako už tisíckrát předtím. Schody jsem vystoupala po špičkách. Byla skoro půlnoc, tak jsem jen nakoukla do ložnice rodičů a čekala, že otec bude tvrdě spát, ale byla prázdná. Podívala jsem se do hostinského pokoje, kde jsem ho však taky neobjevila. Sešla jsem tedy schody do obýváku. Tam byl, usnul na pohovce a vedle ní na podlaze ležela jejich zarámovaná svatební fotografie.

Přikryla jsem ho. Ani se nepohnul. Nato jsem znovu vyšla nahoru a usnula v posteli mých rodičů na straně, která bývala její.

Ráno jsem sestoupila dolů a spatřila otce, jak vaří kávu. O pohovce jsem se nezmínila a on se mě neptal, proč jsem byla nahoře ani kde jsem spala. Vzájemně si odpouštíme tyhle podivnosti, které děláme, abychom přežili.

„Katy,“ naléhá Eric, když neodpovím. „Musíš se mnou mluvit.“

Jenže já nevěřím, že bych dokázala mluvit. Všechno mi připadá tak ochromené, až se bojím, že kdybych jen vyslovila její jméno, vyšel by ze mě pouhý výkřik.

„Chceš jíst?“ zeptám se.

„Přijdeš domů?“ V jeho hlase je cítit napětí a já si uvědomím, a v posledních několika měsících ne poprvé, jak ani jeden z nás není uvyklý na obtíže. Netušíme, jak žít život, u něhož se zbortily základy. Tohle nebyly sliby našich rodin, naší výchovy, našeho manželství. Sliby jsme složili ve světě zalitém sluncem. Nevíme, jak je dodržet v temnotě.

„Když se mnou budeš komunikovat, můžu ti pomoct,“ ozve se Eric. „Ale musíš se mnou mluvit.“

„Musím,“ zopakuju.

„Ano,“ přisvědčí Eric.

„Proč?“ Uvědomím si, jak protivně to zní, ale cítím se dětinsky.

„Protože jsem tvůj manžel,“ odpoví. „Hej, to jsem já. Proto tady přeci jsem. O to jde. Můžu pomoct.“

Přemůže mě náhlý, důvěrně známý vztek a tučná, pulzující slova: Bohužel nemůžeš.

Třicet let jsem byla svázána s tím nejlepším člověkem na světě, s nejlepší matkou, nejlepší přítelkyní, nejlepší manželkou – zkrátka tou nejlepší. Ta nejlepší byla moje a teď je pryč. Pouto, které nás spojovalo, se přestřihlo a mě drtí pocit, jak málo mi zbylo, jak je každá další věc jen přinejlepším druhá.

Přikývnu, protože mě nenapadá nic jiného, co bych mohla udělat. Eric mi podá stoh obálek.

„Měla by ses podívat na tu nahoře,“ vybídne mě.

Sklopím pohled. Je na ní napsáno United Airlines. Cítím, jak se mi kroutí prsty.

„Dík.“

„Chceš, abych odešel?“ zeptá se Eric. „Můžu dojít vyzvednout sendviče nebo něco…“

Podívám se na něj. Stojí, na sobě oxfordskou košili a khaki šortky, a přenese váhu z jedné nohy na druhou. Hnědé vlasy má vzadu příliš dlouhé, stejně jako kotlety. Potřebuje ostříhat. Na nose má brýle. Ňoumovatý sympaťák, prohlásila moje matka, když se s ním seznámila.

„Ne,“ řeknu. „To nemusíš.“

Mé rodiče oslovuje křestním jménem. U dveří si zouvá boty a nohy v ponožkách si dává na konferenční stolek. V ledničce si bere, na co má chuť, a když je dávkovač v koupelně prázdný, doplňuje do něj mýdlo. Tohle je i jeho domov.

„Půjdu si lehnout,“ řeknu.

Otočím se k odchodu, ale Eric se natáhne a vezme mě za volnou ruku. Cítím, jak se mi do dlaně vtisknou jeho studené konečky prstů. Jako by morseovkou vysílaly jediné slovo Prosím.

„Později, ano?“

Nechá mě jít.

Vystoupám schody. Projdu chodbou obloženou dřevem kolem pokoje, který býval můj, toho, který jsme spolu s matkou vymalovaly, když jsem byla ve druháku, a pak znovu předělaly, když mi bylo dvacet sedm. Jsou v něm pruhované tapety, bílé povlečení a skříň plná mikin a letních šatů. V lékárničce leží moje krémy na pleť, všechny prošlé.

„Máš tu všechno, co potřebuješ,“ říkávala moje matka. Byla ráda, že jsem mohla přespat, když se připozdilo, a nemusela jsem si ani balit zubní kartáček.

Zastavím se u dveří jejího pokoje.

Jak dlouho trvá, než něčí vůně vyvane? Když tu byla, na konci, a sestry z hospice se zjevovaly a mizely jako přízraky, pokoj byl cítit nemocí jako nemocnice, plasty, zeleninovým vývarem a zakysanými mléčnými výrobky. Ale teď jsou všechny stopy po nemoci pryč a její vůně se vrátila jako jarní květy. Zůstává v pokrývkách, koberci, záclonách. Když otevřu dveře jejího šatníku, skoro jako by se krčila uvnitř.

Rozsvítím světlo a posadím se mezi její šaty a blejzry, džíny vyžehlené, složené a pověšené. Vdechuju ji. A pak obrátím pozornost zpátky k obálkám, co držím v ruce. Nechám je sklouznout na podlahu až na tu jednu vrchní. Zastrčím malíček pod klopu a obálku roztrhnu. Jde to snadno.

Jak čekám, uvnitř jsou dvě letenky. Carol Almea Silverová nebyla ženou, která by na letišti u brány podala obsluze svůj telefon, aby se naskenovala její letenka. Byla ženou, která na řádnou cestu vyžadovala řádnou letenku.

Positano. 5. června. Za šest dní. Cesta matky s dcerou, o které jsme léta mluvily, se mi zhmotnila před očima.

Itálie byla pro mou matku vždycky výjimečná. Léto předtím, než se seznámila s mým otcem, se vydala na Amalfitánské pobřeží. Maličké přímořské město Positano moc ráda popisovala jako „naprostý ráj.“ Božské místo. Milovala tamní oblečení, jídlo a světlo. „A zmrzlina je jídlo samo o sobě,“ prohlašovala.

S Erikem jsme zvažovali, že tam pojedeme na svatební cestu – vlakem z Říma a výlet na Capri –, ale byli jsme mladí a šetřili jsme na dům a celé nám to přišlo moc extravagantní. Nakonec jsme si našli levný let na Havaj a strávili tři noci na ostrově Maui v resortu Grand Wailea.

Podívám se na letenky.

Moje matka vždycky mluvila o tom, že se do Positana vrátí. Nejdřív s mým otcem, ale postupem času začala navrhovat, abychom jely spolu my dvě. Byla v tom neústupná – chtěla mi ukázat místo, které se jí vrylo do paměti. Tu zvláštní mekku, v níž si užívala těsně předtím, než se stala ženou, manželkou a pak matkou.

„Je to nejkrásnější místo na světě,“ říkávala mi. „Když jsem tam byla, spali jsme až do oběda a pak si v lodi vyjeli na vodu. V přístavu byla báječná malá restaurace – Chez Black. Mušle a těstoviny jsme jedli na písku. Pamatuju si to, jako by to bylo včera.“

Tak jsme se rozhodly, že pojedeme. Nejdřív to byla jen fantazie, pak nijak přesný budoucí plán a nakonec, když onemocněla, jako světlo na konci tunelu. „Až mi bude líp“ se změnilo na „až pojedeme do Positana“.

Zamluvily jsme si letenky. Ona objednala letní svetříky v krémové a bílé. Klobouky proti slunci s širokými krempami. Plánovaly jsme a předstíraly až do úplného konce. Ještě týden předtím, než zemřela, jsme stále mluvily o italském slunci. A teď je ta cesta tady, a ona ne.

Narovnám si záda a opřu se jimi o bok jejího šatníku. O rameno se mi otře její kabát. Pomyslím na svého manžela a otce, kteří jsou dole. Moje matka to s nimi vždycky uměla líp. Povzbuzovala Erika, aby vzal práci u Disneyho, aby si řekl o zvýšení platu, aby si koupil auto, které si opravdu přál, aby investoval do dobrého obleku. „Peníze budou,“ říkávala. „A té zkušenosti nebudeš nikdy litovat.“

Moje matka podporovala mého otce, když otevíral svůj první obchod s oblečením. Věřila, že dokáže vytvořit vlastní značku, a věřila, že oblečení zvládnou vyrobit sami. Ona kontrolovala kvalitu. Jen pohledem poznala, jak dobrá špulka nití je, a dbala na to, aby každý tátův kus oblečení odpovídal jejím standardům. Taky pracovala jako jeho sekretářka, zvedala telefony a přijímala objednávky. Najala a zaškolila každého, kdo kdy pracoval v jejich firmě, a vysvětlila jim, co je neviditelný steh a jaký je rozdíl mezi plisováním a nabíráním. Plánovala narozeninové oslavy a křtiny jejich zaměstnanců a jejich dětí. V pátek vždycky pekla.

Carol se uměla ukázat.

A teď jsem tady a schovávám se v jejím šatníku, zatímco ona tu není. Jak to, že jsem nezdědila nic z jejích schopností? Jediný člověk, který by věděl, jak zvládnout její smrt, je pryč.

Cítím, jak se mi mezi prsty muchlá papír. Pevně ho svírám.

To bych nemohla. V žádném případě. Mám práci. A truchlícího otce. A manžela.

Zezdola slyším rachocení nádobí. Hlasitý zvuk, jenž signalizuje neznalost při zacházení s přístroji, skříňkami, s uspořádáním kuchyně.

Chybí nám náš středobod.

Já vím jedno: Není v tomhle domě, kde zemřela. Není dole, v kuchyni, kterou milovala. Není v obývacím pokoji, neskládá přikrývky a nepřevěšuje svatební fotografie. Není na zahradě v rukavicích a nezaštipuje rajčata. Není v tomhle šatníku, který po ní stále voní.

Není tu, a proto tu nemůžu být ani já.

Let 363.

Chci vidět to, co viděla ona, to, co milovala, než milovala mě. Chci vidět, kam že se vždycky chtěla vrátit, to kouzelné místo, které tak silně vystupovalo v jejích vzpomínkách.

Přitáhnu si kolena k hrudníku a položím si na ně hlavu. V zadní kapse něco ucítím. Vytáhnu to a je to cigareta; teď je teplá a rozmačkaná a rozpadá se mi v ruce.

Prosím, prosím, řeknu nahlas a čekám, až mi moje máma, až mi tenhle šatník plný jejího oblečení poví, co mám dělat.

Kapitola druhá

„Určitě nechceš, abych tě odvezl?“ zeptá se Eric.

Stojím s kufry jako poslušné dítě u vchodových dveří našeho domu. Vůbec netuším, jestli se do něj ještě vrátím.

Eric má na sobě lososovou polokošili a džíny a vlasy po stranách stále moc dlouhé. Nijak jsem to nekomentovala a on taky ne. Zajímalo by mě, jestli si toho všímá, jestli si uvědomuje, že potřebuje ostříhat. Všechny tyhle věci jsem mu zařizovala já. Najednou mi jeho neschopnost nechat se ostříhat připadá nepřátelská, jako záměrný útok.

„Ne. Uber už jede.“ Podívám se na telefon. „Vidíš, bude tu za tři minuty.“

Eric se usměje, ale jen nepatrně, smutně. „Tak jo.“

Když jsem Erikovi řekla, že chci jet do Itálie a podniknout cestu matky s dcerou sama, souhlasil, že to je skvělý nápad. Měl za to, že si potřebuju odpočinout – o mámu jsem se starala v podstatě nepřetržitě. Už před dlouhými měsíci jsem si jako interní copywriterka v jedné reklamní agentuře v Santa Monice vzala v práci volno. Odešla jsem hned, jak poprvé přijela domů na léčení, a neměla jsem ponětí, kdy se vrátím. Ne že by se mě na to někdo ptal. Momentálně ani netuším, jestli na mě v práci ještě čekají.

„Prospěje ti to,“ řekl Eric. „Až se vrátíš, budeš se cítit jistě mnohem líp.“

Seděli jsme u kuchyňské linky, mezi námi ležela krabice s pizzou. Ani jsem se nenamáhala vyndat talíře nebo další nádobí. Vedle krabice ležela jen hromádka ubrousků. Přestali jsme se starat.

„Tohle není dovolená,“ namítla jsem.

Vadila mi představa, že v cestě novému pohledu na život stojí pár sluncem zalitých týdnů na italském pobřeží.

„To jsem přece neřekl.“

Viděla jsem, jak jím cloumá frustrace i jeho snahu ji nějak ovládnout. Pocítila jsem k němu záchvěv soucitu.

„Já vím.“

„Ještě jsme si nepromluvili o nás.“

„Já vím,“ zopakovala jsem.

Domů jsem se vrátila před několika dny. Spali jsme v jedné posteli, ráno si vařili kávu, prali prádlo a uklízeli talíře. Eric vyrazil zase do práce a já udělala seznam lidí, na které jsme nesměli zapomenout – poslat jim děkovné dopisy, zareagovat na jejich telefonáty, vyřídit otcovu čistírnu.

Jen se to podobalo naší staré rutině. Obcházeli jsme jeden druhého jako cizí lidé v restauraci a zastavili jsme se pouze proto, abychom se omluvili, když jsme do sebe náhodou narazili.

„Vrátila ses domů. Znamená to, že zůstáváš?“

Na vysoké před velkou zkouškou nám Eric vždycky nosil sendviče z lahůdkářství Three Pickles. Byl v nich švýcarský sýr, rukola, malinový džem a byly vynikající. Vzal mě tam na jedné z našich prvních schůzek a trval na tom, že mi objedná sám. Sendviče jsme si vynesli ven, našli příhodný obrubník a rozbalili je. Ten můj vypadal jako roztavený barevný vosk, ale chuť švýcarského sýru se štiplavou rukolou a kyselými malinami byla božská.

„Mně můžeš věřit,“ řekl tehdy Eric.

Věděla jsem, že má pravdu.

Věřila jsem mu při našem stěhování do New Yorku, při koupi našeho prvního domova. Věřila jsem mu dokonce i během matčiny léčby. Během plánů, které jsme my čtyři dělali, při rozhodování o tom, kde pro ni bude nejlepší péče a medikace, i během útrap.

Jenže teď? Jak teď můžu někomu věřit? My všichni jsme ji zradili.

„Nejsem si jistá,“ opáčila jsem. „Opravdu nevím, jestli za tebe můžu být dál provdaná.“

Eric vydechl, jako bych mu dala ránu do žaludku. Což jsem vlastně udělala. Bylo to nelaskavé a kruté a neměla jsem to takhle říkat. Ale on mi položil nemožnou otázku. Ptal se na budoucnost, kterou jsem si už nedokázala představit.

„To je brutální,“ vydechl Eric.

Odhodil dílek pizzy na ubrousek. Bylo směšné to teď dělat. Jíst. Začít jíst.

„Já vím. Omlouvám se.“

Moje omluva ho trochu uklidnila. „Tohle můžeme společně zvládnout,“ řekl. „Víš, že můžeme. Společně jsme zvládli všechno, Katy.“

Zvedla jsem jeden dílek. Připadal mi jako nějaký neznámý předmět. Nebyla jsem si jistá, jestli ho mám sníst, nebo vzít ven a zasadit.

Problém je samozřejmě v tom, že jsme společně všechno nezvládli, protože jsme zatím nic zvládat nemuseli. Až teď. Náš život doposud plynul jako nenáročná jízda po rovné silnici. Žádná rozcestí, žádné hrboly, jen dlouhý úsek cesty vedoucí do západu slunce. V mnoha ohledech jsme byli titíž lidé, kteří se potkali ve dvaadvaceti letech. Rozdíl byl v tom, kde jsme žili, ale ne jak. Co jsme se za posledních osm let naučili? Jaké dovednosti jsme získali, aby nám pomohly tohle zvládnout?

„Tohle je prostě moc,“ řekla jsem.

„Jen žádám, abych toho byl součástí.“ Upřel na mě velké kulaté hnědé oči.

Než jsme se s Erikem zasnoubili, požádal mé rodiče o svolení. Já u toho samozřejmě nebyla, ale Eric vyprávěl, že jednou po práci zašel k nim domů. Moji rodiče byli v kuchyni a připravovali večeři. Na tom by nebylo nic neobvyklého. S Erikem jsme se u mých rodičů stavovali často, ať už společně nebo každý zvlášť. Tenhle konkrétní večer je poprosil, jestli si s nimi může promluvit v obývacím pokoji.

Zrovna jsme se přestěhovali do domu v Culver City. Bylo mi pětadvacet, žili jsme spolu tři roky a dva z nich strávili v New Yorku, daleko od mých rodičů. Teď jsme byli zpátky doma, připravení vybudovat si společný život vedle nich.

„Miluju vaši dceru,“ spustil Eric, jakmile se usadili. „Jsem přesvědčený, že ji dokážu učinit šťastnou. A mám rád i vás dva. Moc bych se chtěl stát součástí vaší rodiny. Chci požádat Katy, aby si mě vzala.“

Můj otec byl nadšený. Erika zbožňoval. Eric dokázal do naší rodiny zapadnout tak, že umožňoval mému otci být stále její hlavou. A kdybyste se kteréhokoli z nich zeptali, nebylo nutné tu strukturu měnit.

To moje matka byla zaražená.

„Carol,“ pobídl ji můj otec. „Co ty na to?“

Moje matka se podívala na Erika. „Jste na to vy dva připravení?“

Kromě laskavosti a pohostinnosti se moje matka vyznačovala upřímností, díky níž si jí lidé vážili, ale taky se jí trochu báli. Uměla říct věci tak, jak byly, a taky to dělala.

„Vím, že ji miluju,“ řekl Eric.

„Láska je krásná,“ pověděla mu matka. „Sama dobře vím, jaká je to pravda. Jenže jste oba hrozně mladí. Nechcete si trochu užít života, než se usadíte? Je toho tolik, co se dá dělat, a na manželství zbývá spousta času.“

„Chci žít svůj život s ní,“ namítl Eric. „Vím, že toho musíme ještě hodně zažít, ale chci, abychom to zažívali společně.“

Moje matka se usmála. „No dobrá,“ prohlásila, „pak jsou na místě gratulace.“

Podívala jsem se na Erika. Seděl u stolu proti mně a mezi námi ležela pizza. Napadlo mě, že matčino počáteční váhání bylo možná správné. Že jsme si měli víc užít. Že jsme vlastně nerozuměli slibům, které jsme si dali. V dobrém i ve zlém. Protože teď jsme tu, prožíváme to, co nám život nadělil, a zničilo nás to. Zničilo to mě.

„Pojedu do Itálie,“ řekla jsem mu. „Podniknu tu cestu. A mám za to, že zatímco budu pryč, měli bychom si dát trochu prostoru.“

„No, ty budeš v Itálii,“ prohodil. „Takže prostor mezi námi je rozhodně nevyhnutelný.“ Pokusil se o úsměv.

„Ne, jako že si dáme pauzu,“ řekla jsem.

V té chvíli jsem věděla, že oba myslíme na epizodu Přátel a tu směšnou nemožnou představu, že pauza je něco jako vznášení se na místě, a ne auto řítící se z města. Skoro mě to rozesmálo. Jak těžké by bylo vzít ho za ruku, pustit televizi a přitulit se k němu? Předstírat, že to, co se děje, se vlastně neděje.

„Přemýšlíš o rozchodu?“

Zamrazilo mě. Ten chlad mi pronikl až do morku kostí. „Možná,“ přikývla jsem. „Nevím, jak to nazvat, Eriku.“

Doslova zkameněl. Takhle se na mě ještě nikdy nepodíval. „Jestli to tak chceš,“ pronesl.

„Momentálně nevím, co chci, jen to, že nechci být tady. Ty se samozřejmě taky můžeš svobodně rozhodnout.“

„Co to znamená?“

„Znamená to, cokoli chceš, aby to znamenalo. Znamená to, že teď za tebe nemůžu být zodpovědná.“

„Ty za mě nejsi zodpovědná, ty jsi za mě provdaná.“

Zadívala jsem se na něj a on mi pohled opětoval. Vstala jsem, dala nádobí do myčky a šla nahoru. Eric přišel do postele o hodinu později. Nespala jsem, ale bylo zhasnuto a já předstírala, že v rytmu s dechem lehce pochrupuju. Tiše vlezl do postele a já ucítila jeho tělo vedle svého. Nenatáhl se pro mě, ani jsem to nečekala. Dolehla na mě tíha prostoru mezi námi, jak obrovských a nepříjemných může být dvacet centimetrů.

A teď je tu Uber.

Na mobilu mi bliká číslo, které neznám. Je to řidič. Zvednu to.

„Hned budu venku,“ povím mu.

Eric se nadechne a pak vydechne.

„Zavolám ti z letiště,“ řeknu.

„Počkej, pomůžu ti.“

Řidič nevystoupí. Eric vynese moje kufry ven a naloží je do otevřeného zavazadlového prostoru auta.

Jsou plné šatů, bot a klobouků, které jsme s matkou vybíraly společně. Pokaždé když jsem se balila na nějakou cestu, i když to měl být jen víkendový výlet, se u mě stavila. Věděla, jak do příručního zavazadla dostat deset outfitů – „Trik spočívá v tom je srolovat, Katy.“ – a jak zařídit, aby jedny džíny vydržely celý týden. Byla královnou doplňků – hedvábný pásek jako šátek na hlavu, masivní náhrdelník, co změní bílou košili z denní na večerní.

Jakmile Eric skončí, postavíme se proti sobě. Na červnový den v L. A. je nezvykle chladno. Na sebe jsem si vzala džíny, tričko a mikinu s kapucí. V tašce mám veliký kašmírový pléd, protože mě matka naučila, abych si ho vždycky brala na cesty. „Můžeš se na něm schoulit u každého okénka,“ říkávala.

„Tak šťastnou cestu,“ poví mi. Eric nikdy neuměl dobře předstírat. Já jsem lepší. Mezi námi visí břímě našeho rozhovoru. Blízkost toho, co je před námi – rozchod, rozvod? –, je tak v přímém rozporu s tím, co je zřejmé: že jsme se možná už odcizili. Že teď stojíme na opačných stranách. Bleskne mi hlavou, že lidé se pochopitelně rozvádějí i ve válkách. Když je všechno zničené, jak má člověk dál prát prádlo?

Vidím v Erikově tváři bolest a vím, že chce, abych ho uklidnila. Chce, abych mu řekla, že ho miluju, že to nějak vyřešíme. Že jsem jeho. Chce, abych mu řekla: tvoje žena se brzy vrátí. Tvůj život se brzy vrátí.

Jenže to já udělat nemůžu. Protože nevím, kam se poděla jeho žena, ani kam se poděl ten život.

„Jo, díky.“

Popojde dopředu, aby mě objal, a já instinktivně ucuknu. Lidé mě ty poslední týdny určitě pořád objímali. Všichni ti návštěvníci mě jistě objali a skryli si obličej na mém krku. Jenže já si to nepamatuju. Připadá mi, jako by se mě nikdo nedotkl celé měsíce.

„Bože, Katy, děláš si legraci?“ Eric si položí ruce na obličej a přetře si spánky. „Sakra, já ji měl taky moc rád, vždyť to víš.“

Skryje si obličej v dlaních. Tenhle týden hodně plakal. Plakal při jejím smutečním obřadu i první den její šivy. Plakal, když přijely jeho máma se sestrou, aby vyjádřily soustrast naší rodině, i když odjely. Plakal, když objímal mého otce a nejlepší přátele mých rodičů Hanka a Sarah. Nevím, co si mám o jeho zármutku myslet. Vím, že je skutečný, založený na jeho vztahu k ní, a přesto to působí slabošsky. Připadá mi, jako by světu předváděl něco, co by měl uzavřít pod zámkem. Kéž by s tím přestal.

Chvěje se mu spodní ret, snaží se ho ovládnout, ale nedokáže to. Ta emoce je silnější než on a teď ho drtí.

Položím mu ruku na rameno, ale necítím to, co bych cítit měla. Necítím, že bych o něj měla starost, že by mi ho bylo líto. Nesoucítím s ním a díky tomu neprobouzím vlastní smutek. Příliš se bojím. Kdybych si dovolila vidět jeho bolest, co by to vypovědělo o mojí? Neplakala jsem, co zemřela. Teď nemůžu začít, ne když mám chytit letadlo.

„Musím jít,“ povím mu. „Je mi to líto, Eriku.“

Eric řekne, že mu nikdy neříkám Eric, pokud na něj nejsem naštvaná. Nikdy to nebylo „Eriku, pojď se pomazlit,“ ale „Eriku, dneska odvážejí smetí,“ nebo „Eriku, myčka je plná.“ Jenže já si nejsem jistá, jestli je to pravda. Měla jsem pro něj milion přezdívek. Kotě, broučku a divochu. Ale Eric bylo moje nejoblíbenější něžné oslovení. Strašně ráda jsem mu tak říkala. Líbila se mi specifičnost jeho jména. Je to jen on. Eric.

Nejsem romantik a myslím, že nejsem nijak zvlášť sentimentální – jsem dcera Carol, ženy, která chápala důležitost neutrální palety barev a temperamentu. Ale Eric je. Má hromady účtenek, lístků z kina a koncertů. Skladujeme je v krabicích od bot v garáži. Je to muž, který pláče při sledování filmu Osudovésetkání a při čtení sloupku Moderní láska v New York Times.

Stáhnu ruku. Přejede si dlaní přes obličej, vydechne a nato se pořádně nadechne, nádech a výdech.

„Musím jet,“ řeknu naposledy.

Mlčky kývne.

A pak prostě nasednu do auta. Zažívám pocit blízký úlevě, ale nějak těžší, dusivější.

„Na letiště,“ řeknu, ačkoli řidič to samozřejmě ví. Má aplikaci a už mapuje trasu.

„Dvacet tři minut,“ poví mi. „Je krásný den a žádný provoz!“

Ve zpětném zrcátku se na mě usměje.

On to neví, pomyslím si, když odjíždíme. On neví, že tady, na zadním sedadle, už žádné krásné dny nejsou.

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá