Helene Winterová

bílý dům na rýnu

IKAR

Toto dílo je založeno na scénáři Dirka Kämpera
ke stejnojmennému televiznímu filmu
videoprodukce Zeitsprung Pictures GmbH, který byl vytvořen na objednávku ARD Degeto, SWR a WDR pro společnost ARD.

Helene Winter

DAS WEISSE HAUS AM RHEIN

Copyright © 2021 by Piper Verlag GmbH, München/Berlin

Dieses Werk basiert auf den Drehbüchern von Dirk Kämper
für das gleichnamige TV-Event der Zeitsprung Pictures GmbH,
das im Auftrag von ARD Degeto, SWR und WDR für ARD entstanden ist.

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © by T. Mutzenbacch, München

Translation © 2023 by Libuše Staňková

ISBN 978-80-249-5122-5

Obsah

Prosinec 1918

1

2

3

Květen 1919

4

5

Červenec 1919

6

7

8

9

10

11

12

Duben 1920

13

14

Léto 1923

15

16

Léto 1925

17

18

19

20

21

22

Jaro 1926

23

24

25

26

27

28

29

Podzim 1927

30

Pozdní léto 1928

31

32

33

34

35

36

37

Listopad 1929

38

Leden 1933

39

40

Léto 1934

41

42

Pozdní léto 1936

43

Jaro 1937

44

45

46

Září 1937

47

Září 1938

48

49

Poděkování

Věnováno mým babičkám
Helene a Eleonore

Román je smyšlený příběh
na pozadí reálně existujícího hotelu Dreesen.
Jednající postavy jsou dílem čistě fiktivní,
dílem inspirované svými historickými předobrazy.

Prosinec 1918

1

Domov.

Emil se zhluboka nadechl. Nasál kyslík do nejzazších koutů plic. Ucítil svěží zimní vzduch, vůni smrkové pryskyřice. Musí už být skoro doma. Přidal do kroku, les se po chvíli rozestoupil.

Támhle! Nemýlil se! Před ním se tyčila ruina hradu Drachenfels.

V hlavě se mu náhle rozezněl dětský smích. Emilův jasný, zvonivý, Heinrichův mektavý. Jen Ulla se nikdy nesmála, když jí Heinrich dovolil hrát si s nimi. Až příliš se vžívala do role hrdého rytíře, který musí po boku starších bratrů dobýt hrad, aby z něj dřevěným mečem a strašlivým řevem vypudili draka. Emilův pohled spočinul na hradní zřícenině. Jak často ji jako děti prozkoumávali, brali útokem a dobývali, Heinrich s mečem vyřezaným od Ully vždy v přední linii.

V přední linii. Jako v pruské armádě.

Heinrichův smích v Emilově hlavě rázem utichl. Bratr si svůj smích vzal s sebou, když ho v zákopu roztrhal francouzský granát.

A Robert? Jestlipak ho ještě někdy uvidí? Polkl naprázdno. Před očima se mu zjevila kamarádova bledá tvář. Strach v jeho očích, když se loučili. Když Robert zůstával a on… Emil musel znovu polknout. Když on…

Zavrtěl hlavou. Jak má předstoupit před otce, když není schopen vyslovit to slovo ani v duchu?

Jednal správně. Přesto teď zvolnil krok, jako by se tím mohl přece jen nějak vyhnout nevyhnutelnému. Jak otci vysvětlí, že se nevrací z války jako hrdina, dokonce ani ne jako voják, nýbrž jako… dezertér?

Otec to nepochopí. O odpuštění nemůže být ani řeč. Pošpinil svým činem památku bratra Heinricha, hrdiny padlého za vlast. Vlastní syn nepřítelem armády. Německé říše. Otec ho vyžene z domu. Raději žádného syna než zrádce národa.

Nechal zříceninu Drachenfelsu za sebou, došel k zákrutu cesty a rázem zůstal stát. Před ním se rozléval mohutný tok Rýna. Nádherný a majestátní. Temná, nespoutaná řeka. Sledoval pohledem její proud a vpil se očima do největší a nejkrásnější budovy na protějším břehu. Nízké sluneční paprsky osvětlovaly zdobné průčelí lemované dvěma nárožními věžemi. Emilův zrak putoval výš a zastavil se na sedlové střeše se špičatými nástavci připomínajícími pohádkový zámek. Bílý dům na břehu Rýna, jak mu přezdívali hosté. Oficiálně Rýnský hotel Dreesen. Tak ho nechal kdysi zapsat dědeček. Jeho domov.

Jak často měl ten obraz v zákopech před očima! Snažil se tehdy vyvolat si ve vzpomínkách každičký detail, představoval si, jak sedí v prostřené jídelně, před sebou legendární zvěřinovou pečeni Juppa Pützera, jako kdyby pomyšlení na naškrobené ubrousky a zelené čalouny, elektrické lustry a praskající ústřední topení mohlo aspoň na pár minut zahnat chlad a marast v zákopech plných krys.

A teď je zpátky. Nadosah měkkým čalounům a sálajícímu topení. A samozřejmě Ulle, matce, babičce, strýci Georgovi a otci.

Opět se dal do pohybu, nohy ho nesly samy, jako by tušily, že vyčerpávajícímu pochodu bude brzy konec. Spatřil silnici a na ní zástup vojáků.

Vlekli se vyčerpaní a zbídačení, nezůstala v nich ani jiskřička bojového ducha. Slavná německá armáda byla na hlavu poražena, vykrvácela při posledním patriotickém pouštění žilou.

Emil si vyhrnul límec. Jen pár kroků a dostihne je.

Ve skrytu hledal mezi vojáky známý obličej, viděl v jejich tvářích prázdnotu, hlad, zimu, únavu. Museli být na cestě dlouhé dny, někteří se sotva drželi na nohou, jiné podpírali, měli rozedrané kalhoty a špinavé kabáty, mnozí z nich krví nasáklé obvazy. Pohled na ně vehnal Emilovi slzy do očí. Až sem to nikdy nemělo dospět. Už před měsíci se mělo vyjednávat o míru a skončit tuhle válku.

Udělal správnou věc, když chtěl zkrátit ta nesmyslná jatka. Ne jeho, ale nejvyšší velení německé armády by měli soudit za vlastizradu!

Nenápadně se vřadil mezi vojáky. Muž pochodující vedle něho si ho ani nevšiml. Oči měl upřené k zemi, z ruky se mu uvolnil zkrvavený obvaz. Emil měl chuť se zeptat, k jakému patří regimentu, odkud jdou a zda náhodou nepotkal Roberta Harthalera. Ale neudělal to. Každá taková otázka by vzbudila podezření, prozradila, že sem nepatří.

Je na útěku. Na to nesmí zapomenout, i když neutíká před nepřítelem, ale před vlastními lidmi.

Tlumený dupot vpředu ohlašoval pontonový most. Mohutný tok vody lomcoval s ukotvením pontonů, jednotlivé části se prohýbaly pod nekonečným proudem vojáků. Emil vkročil na nouzový most. V nohách i v žaludku pocítil lehké houpání.

Zástup se teď pohyboval ještě pomaleji. Emil přizpůsobil krok. Taky dobře. Může si znovu promyslet, co řekne otci. Pravdu? A… Sucho v ústech ještě zesílilo.

Co když už to otec ví? Co když si zpráva o jeho zradě našla cestu z Berlína do Godesbergu rychleji než on? Přijme ho otec vůbec?

Průvod se téměř zastavil a tentokrát Emil věděl proč. Sevřel se mu žaludek. Hlídka! Zrovna tady, pár minut od domova. Už se tedy rozkřiklo, že zběhl a že bude zřejmě hledat úkryt v otcově hotelu. Zabořil hlavu hlouběji do límce kabátu. Nechal se předejít, až skončil u jakéhosi raněného vojáka podpíraného starším druhem.

„Pomůžu vám,“ nabídl se a vzal raněného kolem pasu. Se skloněnou hlavou hleděl upřeně do země, ruku pevně obemknutou kolem vojákových boků. To pro tebe jsem se přidal k povstání, vyvstalo mu na jazyku, pro tebe a pro něj a pro něj a pro tamtoho…

Přešli most, hlídka byla už jen pár metrů od nich. Emil se neodvažoval nadechnout. Tady je doma, lidé se tu znají, jediný pozorný pohled stačí, aby ho identifikovali. Strážný naznačil, že má jít k němu. Emil ztuhl.

„Pokračujte, pokračujte.“ Strážný pokynul znovu, ale ne jemu, poháněl všechny kupředu. „Pořád podle vody. Za padesát metrů dostanete čaj. Připravte si hrnky.“

Čaj? Emil zpozorněl. Kdo může v Godesbergu rozdávat čaj válečným navrátilcům? Jistě ne armáda. A určitě ne starosta. Pomalu se pohyboval se zástupem dál, oči pátravě upřené kupředu. Všude po kraji cesty stáli lidé, v jejich tvářích se zračilo pohnutí, někteří doufali, že v tom nekonečném šiku poražených poznají svého bolestně postrádaného příbuzného. Jak odlišný obraz oproti chvíli, kdy první jednotky za jásotu davů táhly do téhle nesmyslné války.

O kousek dál poznal Emil koňský potah jejich hotelu. Zaslechl nezaměnitelný baryton šéfkuchaře. Jupp Pützer! Nervózně povytáhl krk. Kdyby tak mohl vidět, kdo tu s Juppem rozdává čaj. Otec? Bylo by mu podobné, že chce využít poslední šanci, aby s Juppem podpořil německé vojsko.

Musí pryč ze silnice, aby nevletěl otci a jejich šéfkuchaři přímo do náruče.

„Hodně štěstí, kamaráde,“ zahučel a opatrně se pustil raněného vojáka. Vystoupil z davu, odbočil vlevo směrem od řeky a dal se úzkou uličkou vzhůru přes Meisengarten. Spěšně mašíroval ve skrytu stromů s hlavou zabořenou hluboko do límce. Vzhlédl, až když dorazil k hotelovému parku. Přeběhl poslední metry kolem starých, mohutných kaštanů, sloupové galerie, hudebního pavilonu, zeleninové zahrady a ovocného sadu.

Konečně doma!

Z čestného dvora zamířil přímo k portálu hlavního vchodu. Před ním krátce zaváhal a rozhodl se pokračovat kolem vysokých obloukových oken empírového sálu. Minul i boční vchod, zahnul za roh a celý rozrušený vstoupil do rozlehlého dvora lemovaného stájemi a členitou hospodářskou budovou. Bylo tu nezvykle ticho, žádní dodavatelé zboží, žádný zahradník zametající dvůr, žádný podkoní vypřahající koně z kočáru.

U vchodu pro dodavatele se Emil ohlédl, zmáčkl kliku a vkradl se tajně do vlastního domu. Chodba zela prázdnotou, nebyl tu nikdo, kdo by ho poznal nebo pozdravil či se alespoň zeptal, co tu hledá. Konečně není běžné, aby se voják v uniformě potloukal po kuchyňském traktu hotelu. Opatrně se plížil chodbou, nerozhodnutý, co by měl učinit jako první – projít kuchyní do recepce? Poslat některého z kuchtíků pro matku?

Do nosu mu vnikla vůně čerstvé slepičí polévky a okamžitě se mu nahlas ozval žaludek. Kdy vlastně naposledy jedl?

Rozhodl se pro kuchyň.

„Promiňte!“ ozvalo se za ním. Pokusil se ten hlas zařadit. Na matku byl příliš vysoký, na Ullu moc silný.

Zůstal stát a ohlédl se. Přicházela k němu mladá žena, něco přes dvacet, stejně jako on. Hleděla na něj s tázavou přívětivostí. „Zabloudil jste?“ Ukázala směrem, odkud přišel. „Vchod je na druhé straně. Ven a doleva.“

Emil si ji zvědavě prohlížel. Měla na sobě oděv pokojské, prosté černé šaty s bílou zástěrkou, v hustých tmavých vlasech bílý čepeček, tak jak to z hotelu znal. Jen její tvář mu nebyla povědomá. Pozorné modré oči, jejichž barva byla zvlášť nápadná v kontrastu s tmavými vlasy, pravidelný oválný obličej s neobyčejně krásnými ústy.

„Nebo hledáte restauraci? Musíte hlavním vchodem a v hale doprava, nebo můžete rovnou druhým vchodem. Máme oficiálně zavřeno, ale myslím, že pro vojáka se talíř polévky najde.“ Ještě pořád ukazovala rukou do chodby.

Emil se nehýbal z místa. Nemohl odtrhnout zrak od jejího úsměvu. Vstřícný i odmítavý zároveň, úsměv princezny odkazující rodem nerovného ctitele do jeho občanských mezí. Kdyby ji už někdy v hotelu viděl, její tvář by si zaručeně pamatoval. Jména mu tu a tam vypadávala. Tváře si ale dokázal zapamatovat a zařadit, tak jak se na dobrého hoteliéra sluší. Tuhle tvář si zařadit nedokázal.

„Pokud nemohu sloužit ani vchodem, ani restaurací, smím se zeptat, co hledáte?“ vytrhla ho z úvah, tentokrát o stupeň razantněji, skoro až moc razantně na obyčejnou pokojskou.

„Svého otce.“ Sledoval, jak se jí rozšířily zorničky, jak jí pomalu docházelo, s kým má tu čest.

„Ovšem, promiňte, prosím, já… já jsem vás hned nepoznala.“ Na tvářích se jí objevil lehký ruměnec. „Vítám vás zpátky, pane Dreesene, řeknu vaší…“

Houkání klaksonu a řev motoru přehlušily její slova. Emil strnul.

Vojenské auto! Ozvaly se rázné povely ve francouzštině, po dvoře zaduněly těžké kroky vojenských bot.

Pokojská pohlédla ke dveřím, pak na Emila, přeměřila si ho od zablácených holínek až po vysoký límec šedivé polní uniformy. „Pojďte se mnou, rychle!“

Emil procitl ze strnulosti. Rozběhl se za ní k bočnímu schodišti a po schodech nahoru do podkroví. Tady se nacházely pokoje personálu. Dívka otevřela jedny dveře a nechala ho vstoupit do skromného mansardového pokojíku. Vlevo a vpravo postel, uprostřed malý kulatý stolek s dvěma židlemi, vedle dveří šatní skříň, na druhé straně obyčejná mycí souprava.

„Počkejte tady. Dám vědět vaší matce.“

Emil přikývl a spěšně přistoupil k malému vikýřovému okénku mezi postelemi. Zpola ukrytý za závěsem vykoukl dolů. Nedal se odtud přehlédnout celý dvůr, ale co viděl, stačilo, aby pochopil, že příjezd Francouzů neskončí vyrabováním spižírny. Ve vjezdu parkovaly dva vojenské náklaďáky, vojáci tahali bedny dovnitř do hotelu, ale nic ven. Ozvalo se klapání podkov a do Emilova zorného pole se dostali čtyři jezdci. Měli důstojnické uniformy, jeden z nich ukázal na maštale, pak na hlavní budovu, souhlasně přikývl a sesedl z koně. Okamžitě přispěchal prostý voják a ujal se koně, zatímco důstojník zmizel Emilovi z očí směrem k hlavnímu vchodu.

Mezitím dorazil shon i do nitra hotelu. Dusot vojenských holínek se ozýval po chodbách a schodištích, bouchaly dveře, rozléhaly se povely.

Emil se neklidně odvrátil od okna. Co má dělat? Ukrýt se?

Znovu opatrně vyhlédl do dvora. Další houf vojáků pochodoval vjezdem do hotelu.

Jenže co potom? I kdyby se mohl natrvalo schovat, k čemu by to bylo? Podle všeho se Francouzi právě teď zabydlovali v hotelu jeho rodiny. K čemuž byli jako vítězové války zřejmě oprávněni. Má si s nimi v příštích týdnech a měsících hrát na schovávanou?

Rozlétly se dveře. Emil si instinktivně sáhl na bok, kde ještě před nedávnem nosil zbraň. Dovnitř vpadl strýc Georg, za ním zůstala ve dveřích stát pokojská.

„Emile!“ zvolal přidušeným hlasem. Dvěma skoky byl u něj a objal ho kolem ramen. „Chlapče! No tak se ukaž!“

„Strýčku.“ Emil se usmál. „Co se to tam dole děje?“ Koutkem oka zaznamenal, jak pokojská zvenku zavřela dveře.

„Francouzi.“ Georg zlobně zavrtěl hlavou. „Jako by už tak nebylo dost zle… Asi se chystají vyplundrovat spižírnu a odvézt stříbrné nádobí.“

„Psst!“ Emil si položil prst na ústa a s napětím pohlédl ke dveřím. Blížily se k nim rychlé kroky.

S úlevou jim vyšel vstříc. Znal tuhle chůzi. Energickou a nevázanou, jako by celý život byl jen hra.

Dveře se rozlétly a Ulla mu vpadla přímo do náruče. Změnila se, vlasy měla kratší a navlněné, čímž její úzký, pihovatý obličej působil plnější a starší než na jejích osmnáct let. Oči ale vyzařovaly stejnou dravost a chuť do života jako dřív.

„Emile!“ Přitiskla ho prudce k sobě. „Cože ti to tak dlouho trvalo!“

„Kdypak se z tebe stala slečna?“ Odtlačil ji, aby si ji mohl lépe prohlédnout.

A už tu byla matka, úzké rty, hnědé vlasy přísně vyčesané, oči uslzené.

„Synáčku,“ zašeptala a vztáhla k němu ruce. „Synáčku můj.“

Emil vzal její ruce do svých. „Mami.“ Cítil, jak se mu do očí derou slzy. Už je po všem. Konečně.

Je zpátky doma.

Už nikdy nepotáhne do války. Nebude zabíjet lidi, kráčet přes mrtvoly, vyprošťovat, pohřbívat a oplakávat kamarády. Nebude plnit rozkazy, které mu byly z duše odporné.

Strýc Georg se potichu vzdálil, jako by mu chtěl dopřát čas s matkou a se sestrou.

„Chtějí nám vzít náš hotel,“ vypravila ze sebe Maria Dreesenová. „Nemůžeš tady zůstat.“

„Ale kam mám jít, mami?“ Emil se náhle cítil k smrti unavený. Pustil matčiny ruce a svezl se na jednu ze dvou prostých dřevěných židlí. Ani o chvilku déle už by se neudržel na nohou.

2

Elsa uložila klobouk s pavím pérem posázeným štrasem do nákladně vymalované krabice na klobouky. Byl právě tak přehnaný jako jeho nositelka povrchní. Přiklopila víko a položila krabici ke třem dalším vedle místa na kufry.

Jestlipak je Emil Dreesen ještě nahoře v mansardovém pokoji? Jak zuboženě vypadal! Úplně jiný člověk než na rodinné fotografii v jídelně. Obličej vyhublý, hnědé oči bez výrazu, tmavé vlasy vlnitější a delší.

„Elso!“ Pisklavý hlas majitelky klobouku prořízl vzduch. „Jak dlouho budu ještě čekat na svůj čaj?“

Elsa zamířila k sedací soupravě v obývacím pokoji hotelového apartmá. Paní von Hevenkamp seděla na pohovce a vyšívala. S vyčítavým výrazem vzhlédla od ruční práce. „Něco takového se mi po celá léta ještě nestalo!“

„Nevím, kde se zdržel pokojový servis,“ zalhala Elsa zdvořile. Paní von Hevenkamp nemusí vědět, že její objednávku kvůli nečekanému návratu Emila Dreesena podala opožděně, ani to, že francouzští vojáci právě plundrují spižírnu i s jejím čajem. „Ale jestli si přejete, milostivá paní, půjdu to zjistit.“

„Buďte tak hodná, čekám už dobrých dvacet minut!“ Žena zlostně zavrtěla hlavou. „Dřív by taková nedbalost byla naprosto nemyslitelná.“

Bylo jasné, co tím „dřív“ měla na mysli: za císaře pána, kdy byl svět ještě v pořádku. Elsa se rychle odvrátila, než si stará dáma všimne, co si ona o těch dřívějších časech myslí. Ty dnešní ovšem nejsou o nic lepší. Přestože těch pár hostů, kteří se u nich v hotelu ještě ubytovali, se tváří, jako by nebyla ani válka, ani porážka. Přitom právě proto se skoro všeho nedostává. Elsa zamířila ke dveřím, když vtom se na chodbě ozval rámus.

„Allez! Allez!“ řval nějaký muž. Elsa polekaně přitiskla ucho na dveře. Co dělají Francouzi v obytné části? Zaslechla, jak vykopávají dveře. „Sortez! Všichni ven z pokojů, hotel je obsazen.“

Obsazen? Elsa zděšeně uskočila od dveří. Oni tu chtějí zůstat? Počítala s tím, že budou rabovat. Že si odnesou, co se jim zalíbí, ale tohle…

„Co je to za příšerný hluk?“ stěžovala si paní von Hevenkamp. Elsa se otočila a přešla k ní.

„Francouzští okupanti. Vyklízejí pokoje. Obávám se, že na svůj čaj budete muset zapomenout.“

„Oni… Prosím?“ vytřeštila dáma zrak. V tu chvíli někdo rozrazil dveře. Elsa vyskočila, dovnitř vtrhl francouzský voják. „Allez! Prenez vos affaires, vous avez cinq minutes pour sortir.“ Na zdůraznění svých slov ukázal pět prstů a zmizel v chodbě.

„Co chtěl ten hulvát?“ nechápala dáma.

„Dává vám pět minut, abyste si sbalila věci.“

„To… je přece…,“ zalapala paní po dechu.

„Je to ultimátum,“ vysvětlila jí Elsa. „Co nebude do pěti minut sbaleno, budete tu muset nechat. Nesmíme ztrácet čas.“ Bez dalších řečí popadla Elsa větší ze dvou kufrů, otevřela skříň a začala do něj bez výběru házet oblečení.

„Nezapomeňte šperky!“ křikla na paní von Hevenkamp. „A věci na psaní, hřebeny a krémy.“

Něco v jejím hlase donutilo ženu k pohybu. Jinak těžkopádná dáma se nad očekávání svižně vrhla k toaletnímu stolku v ložnici.

„Moje hřebeny! Parfém a… bože můj!“

Elsa zavřela první kufr, doběhla pro druhý, uložila do něj boty a spodní prádlo a dovlekla ho k paní von Hevenkamp. „Dejte mi ty věci!“

Žena jí spěšně podala šperky, kartáče a všechny kelímky a lahvičky, které měla předtím pečlivě vyrovnané na toaletním stolku.

Dveře se znovu rozlétly. „Konec, c´est terminé! Je vous ordonne de sortir immédiatement, exécution! Okamžitě ven!“ Byl to stejný voják jako předtím, černé hladké vlasy, huňaté obočí, odulé rty škodolibě roztažené, jako by mu vyhánění hostů činilo obzvláštní potěšení.

Třemi skoky byl u Elsy a chytl ji za rukáv. „Ven!“

„Laissez-moi!“ Vytrhla se mu a popadla větší z kufrů. „Vždyť už jdeme.“ Otočila se k paní von Hevenkamp. „Vezměte ten druhý kufr.“

Paní se na ni vyděšeně podívala, poslušně ale uchopila kufr a táhla jej ke dveřím. U krabic s klobouky se krátce zastavila, vytáhla z nejsvrchnější krabice ten s pavím pérem a nasadila si ho na hlavu. „Ten jim nenechám.“

V chodbě to hučelo rozzlobenými výkřiky ostatních hostů, někteří z nich nebyli ani pořádně oblečení, nemluvě o zavazadlech, která nestačili vzít s sebou, jiní měli kufry poloprázdné nebo si nesli jen příruční zavazadlo.

„Bez vaší pomoci bych si teď asi nesla jenom krabici na klobouky pod paží,“ uznala paní von Hevenkamp. „Musím vám poděkovat.“ Zavrtěla hlavou. „Kdepak jste se to naučila?“

„V polním lazaretu. Když o životě nebo smrti rozhodují minuty, naučí se člověk jednat rychle.“ Elsu zamrazilo. Život a smrt. To bylo příliš mírné vyjádření pro krvavou řezničinu, kterou lékařům a sestrám v lazaretu denně přinášela válka.

„Jak se jmenujete dál, Elso?“

„Wahlenová. Elsa Wahlenová.“

„Kdybyste v budoucnu hledala nové místo, paní Wahlenová,“ dala se slyšet paní von Hevenkamp, „neváhejte se u mě přihlásit.“

„Vite, rychleji!“ Voják s huňatým obočím do ní strčil. „Je vous demande de moins bavarder et plus marcher.“

Dáma vzhlédla tázavě k Else.

„Míň řečí a víc pohybu.“ Elsa se usmála. „Děkuju za nabídku. Budu si ji pamatovat.“

Dole ve foyeru se mezitím shromáždili další hosté kolem Fritze, Marii a Adelheid Dreesenových, kteří rozčileně hovořili s jedním z francouzských důstojníků. Elsa postavila kufr k recepci a vracela se ke schodům.

„Ne,“ obořil se důstojník na Fritze Dreesena. „Vy už tady absolutně nemáte do čeho mluvit.“

Hoteliér se skrčil, obličej mu naběhl doruda. Elsa zadržela dech. Fritz Dreesen byl v hotelu nezpochybnitelnou autoritou, nikdo, ani jeho matka Adelheid by si vůči němu nedovolil takový tón.

Důstojník se ale o Fritze Dreesena dál nezajímal. Obrátil se na Adelheid Dreesenovou, grande dame hotelu, manželku dávno zesnulého zakladatele podniku, která stále ještě v pozadí tahala za nitky. „Je mi fuk, jestli se znáte s korunním princem nebo čert ví s kým. Nikdo z těch lidí mi nemá co poroučet. Protože na věci tím nic nezmění. Hotel byl francouzským vrchním velením prohlášen za vojenský opěrný bod a vy uděláte nejlíp, když si okamžitě sbalíte věci. Nestrpím ani vteřinu prodlení. Hezký den, madam.“

„Ale…,“ chtěla protestovat Maria Dreesenová, důstojník se ale otočil na podpatku a razil si cestu spěšně se rozestupujícím půlkruhem hostů.

„Vy!“ Zastavil se před Elsou, přeměřil si ji od čepečku po lem zástěry. „Pracujete tu?“

Elsa přikývla. Polkla naprázdno. Co od ní může chtít?

„Zaveďte mě do nejlepšího pokoje, co tu máte.“

* * *

Elsa uklízela ložnici nejlepší hotelové suity a snažila se pracovat pokud možno nehlučně. Otevřenými spojovacími dveřmi bylo slyšet šustění papíru a škrábání pera na psacím stole. Colonel Soter, tak se jmenoval ten hubený důstojník s prořídlými vlasy, pokud správně rozuměla vojákům, kteří sem neustále přicházeli a odcházeli. Očividně to tu měl na povel. Což činil u svých mužů na rozdíl od slovní přestřelky s Dreesenovými podstatně uměřenějším tónem. Uhladila přehoz na lůžku a rozhlédla se po místnosti, kterou ještě před hodinou obývala paní von Hevenkamp.

Náhle se ozvala rána. Elsa sebou trhla.

Byl to výstřel!

Zůstala stát jako přimražená u postele. Kdo tady na koho střílí?

Colonel Soter odsunul židli, rozlétly se dveře do chodby.

„Co je to tu za blázinec! Escoffiere! Proč držíte tomu muži pistoli u hlavy? Střílel na vás? Kdo je to?“

„Váš kapitán střílel,“ odpověděl hlas, který připadal Else povědomý, nedokázala jej však zařadit. „Na mě. Nechtěl mě k vám pustit. Jsem Emil Dreesen.“

Elsa si přikryla dlaní ústa. Emil Dreesen. Zbláznil se?

„Co chcete?“ Ozvalo se znovu šoupání židle po podlaze, zašustily papíry. Colonel zřejmě opět zaujal místo u stolu. „C´est bon, Escoffiere, můžete jít.“

„Chtěl bych s vámi mluvit. O té… eh… nešťastné situaci.“

„Řekl jsem vašemu nesnesitelnému otci všechno, co bylo třeba: My zůstáváme, vy jdete.“

Dveře se znovu otevřely. „Monsieur!“ Dominantní hlas Adelheid Dreesenové se rozlehl místností.

Elsa zaslechla její energické kroky. „Měl byste vědět, že k mým dobrým přátelům patří i někteří členové vašeho vrchního velení. Chcete mě donutit, abych těm pánům napsala stížnostní list o tomto naprosto zbytečném důkazu nedostatku elementární slušnosti?“

Colonel Soter si unaveně povzdechl. „Co ještě chcete, madam? Říkejte si, co je vám libo, na situaci to nic nezmění.“

„Věnujte mému vnukovi pět minut času.“

„To je všechno?“

„Nestřílejte na něj.“

„Pokusím se ovládnout.“

„Monsieur.“

Elsa si představila Adelheidino důstojné pokývnutí hlavou. Kroky se vzdálily, dveře zapadly.

Se zadrženým dechem pohlédla k pootevřeným dveřím. V zrcadle spatřila profil Emila Dreesena. Stál před colonelovým psacím stolem, jako by se rozhodoval co udělat v příštím okamžiku, stejně jako ona sama. Má na sebe upozornit a projít kolem Sotera a Dreesena ven? Nebo se dál chovat tiše, aspoň dokud nepřejde těch pět minut? Pozorovala, jak Emil Dreesen sepjal ruce.

„Pět minut, Dreesene,“ upozornil ho Soter chladně. „Můžete je tu klidně strávit mlčky.“

„Nejsem váš nepřítel.“ Emil Dreesen mluvil tak tiše, že se Elsa musela naklonit, aby lépe slyšela.

„Jste německý voják. Jak můžete nebýt můj nepřítel?“

„Byl jsem voják a bojoval za svou vlast. Stejně jako miliony vojáků Dohody.“

„Aby hájili země, kterým jste vy vyhlásili válku. Pokud je to všechno…“

Šustění papírů naznačovalo, že se colonel vrátil k práci.

„Obelhali nás. Věřili jsme, že táhneme do války za spravedlivou věc, ale potom, tam…“ Emil Dreesen zmlkl. Svěsil hlavu. „Colonele, byl jste ve stejných bitvách jako já. Nabodávali jsme na bajonety chlapy, kteří mohli být v jiném čase našimi přáteli. Když jsem táhl do války, nevěděl jsem, co to znamená. Plamenná slova generálů neměla s realitou nic společného.“

Nastala další pauza. Něco zašplouchalo, v zrcadle spatřila Elsa, jak colonel podává Emilovi sklenici vody. Emil vypil doušek, zamyšleně otáčel sklenici v rukou.

„Když zemřel můj bratr, uvědomil jsem si, že nás poslali na frontu jen proto, abychom tam padli.“

„Taková je válka,“ namítl Soter. „Všichni jsme někoho ztratili.“

„Prosil jsem rodiče, aby mě dostali domů. Ale oni měli strach, abych nevypadal jako zbabělec. Chápete to? Raději dalšího mrtvého syna než zbabělého…“

„Proč mi to vyprávíte?“ V Soterově hlase byla znát netrpělivost. „Mám předstírat soucit?“

„Rozhodl jsem se pro zbabělce.“

„Nerozumím vám.“

Emil si odkašlal. „Rozhodl jsem se jít proti generálům, prohrané válce a nesmyslným jatkám a přidal se k Listopadové revoluci. To… tady nikdo neví. Spoléhám… na vaši diskrétnost vojáka a čestného muže.“

Elsa se málem zakuckala. Emil Dreesen a pučista? Rudý? On je… jedním z nich? To není možné!

„Un déserteur,“ zabručel colonel Soter. „Proč bych se s vámi měl ještě bavit? Nechal jste kamarády sprostě ve štychu.“

„Anebo dal v sázku vlastní život, abych zabránil tisícům zbytečných mrtvých na obou stranách. Německých kamarádů stejně jako francouzských… Bylo to špatně?“

„Válka byla pro vás prohraná.“

„A přesto nás posílali dál do bitev, místo aby vyjednali mír. Riskoval jsem krk, abych přispěl k ukončení války mezi našimi národy, a teď mi váš kapitán málem vystřelil mozek z hlavy, když jsem s vámi chtěl mluvit o tomhle míru.“

„Vy… proč?“ Soter se zdál zmatený.

„K čemu je mír na papíře, když ho lidé nežijí? Musíme se znovu sblížit, a kde by se to mohlo dít líp, než v tomto hotelu?“

Elsa se zasmála. Pomalu jí docházelo, kam Emil, tenhle revolucionář a válečný zběh, míří.

„Vy a vaši lidé dostanete ten nejlepší servis, jaký je možné si na Rýnu koupit,“ pokračoval Emil Dreesen, „jen s tím rozdílem, že bude zadarmo. Řekněme, že to bude jakási stylová forma reparace. Zato se postaráte o potraviny a moje rodina bude smět v menší části domu dál provozovat hotel a restauraci, abychom mohli zaplatit zaměstnance. Co tomu říkáte?“

„Stylová reparace…,“ opakoval colonel po chvíli přemýšlení. „Až do téhle zatracené války jsem celý život s Němci vycházel dobře. Proč to nezkusit… Ale nezapomeňte, Dreesene juniore: Pohybujete se na hodně tenkém ledě – dejte to vašim lidem na srozuměnou!“

Elsa viděla, jak mladý Dreesen podává Soterovi ruku, pak zmizel ze zrcadla, slyšela kroky, bouchnutí dveří.

Emil Dreesen. Revolucionář.

Dosedla na pečlivě uhlazený přehoz.

Emil Dreesen. Socialista.

To byla skoro tak dobrá zpráva jako fakt, že ona sama si udrží místo a příjem.

* * *

Elsa si narovnala čepeček, uhladila zástěru a zařadila se mezi ostatní pokojské na cestě do kuchyně. Přesně v jedenáct se tam měly shromáždit, proč, to jí neřekli, ale každý v hotelu si to mohl domyslet: kvůli příchodu Francouzů, kteří včera obsadili hotel, dokonce i hotelovou prádelnu, která se už topila pod hromadami kalhot, kamizol a košil. Elsa si blahořečila, že nemá službu v prádelně. Prý to tam strašně smrdí, prádlo je zmazané od krve a výkalů a voda ve škopku je hnědá dřív, než se ohřeje nová. S povlékáním postelí si rozhodně vytáhla lehčí los.

„Jestli budeme muset být k těm Francouzům ještě zvlášť pozorné, dávám výpověď,“ sykla na ni Hilde tónem, který se ani trochu nehodil k její nevinné tvářičce. „Otrávit bychom je měly, havěť jednu.“

Elsa se tvářila, že neslyší. Copak už neumřelo dost lidí ve válce a na chřipku? Proč nemůže Hilde pochopit, že nenávist budí jen další nenávist?

„Mladý Dreesen je sem neměl brát.“ Z Hildiných jasně modrých očí sršela zášť, na tvářích jí svítily zlostné tmavočervené skvrny. „Starý Dreesen říkal, že by je vyhnal, kdyby se mladý tak neunáhlil. Už volal nějakým důležitým lidem, a pak se mladý šéf se starým tak pohádali, že mladý odešel.“

„Odešel?“ Elsa pokrčila čelo. Vždyť se sotva vrátil z války. Živý a zdravý! Copak Fritz Dreesen nepochopil, že jeho syn chce pro všechny to nejlepší?

Společně s Hilde vkročila do kuchyně, kde se v mycím koutě shromáždily děvečky a pokojské. Rozrušeně si špitaly, Elsa zaslechla tu a tam i nervózní zachichotání, jako když mladé děvče sklidí poprvé kompliment od fešného mládence.

Pro mnohé jde život prostě dál. Jako kdyby válka ani nebyla, a možná, že je to tak dobře. Život musí jít dál, jen kdyby to občas tak nebolelo. Pocítila tlak na hrudi, do očí se jí vedraly slzy.

„Neberte si to tak, obsazení nebude tak zlé,“ zašeptal jí do ucha jasný hlas. S překvapením vedle sebe zaznamenala Ullu Dreesenovou, dceru majitelů hotelu.

Nebude zlé? Co může tahle Dreesenová vědět o životě? Je jí osmnáct, o rok víc než Hilde, ale na rozdíl od ní a ostatních pokojských nemusela v životě hnout prstem, aby si vydělala na chleba a talíř polévky. Celé dny vysedává se skicákem a jen tak pro sebe si čmárá. Copak někdy přišla do styku se skutečným světem? Opatrovaná a chráněná v rodinném hotelu, téhle směsici pohádkového zámku a bunkru, obklopená bohatými a mocnými, kteří se lidmi, jako je Elsa a Hilde, nechávají kolem dokola obsluhovat.

Až teď si všimla, že chichotání za ní zmlklo a do kuchyně vešel Fritz Dreesen. Postavil se k prázdnému pultu, kam jinak připravovali jídla číšníkům k roznášce, a klouzal pomalu pohledem po zaplněné kuchyni, jako by přepočítával, zda se dostavili opravdu všichni, pokojské, děvečky, kuchaři i kuchtíci, podkoní, vrchní a pikolíci. Nakonec spokojeně přikývl a zvedl prst jako učitel.

„Jak všichni víte, máme v domě nezvané hosty.“ Hlásku „s“ ve slově „hosty“ nechal tak jedovatě zasyčet, až Elsu zamrazilo. „Čtyři roky jsme bojovali za našeho císaře a naši milovanou vlast a dobyli bychom slavného vítězství, kdyby ti vzbouření námořníci, zběhové, socialisti a komunisti nevpadli naší hrdinné armádě tím nejohavnějším způsobem do zad…“

„Smrt rudým!“ zařval šéfkuchař Jupp Pützer a zvedl nad hlavu litinovou pánev. Jeho tvář dostala barvu vařeného humra, jako vždycky, když se rozčílil.

„V pořádku, Pützere.“ Fritz Dreesen si odkašlal. „Bojovali jsme. Neporažení v poli jsme byli vydáni nepříteli. Nyní musíme splnit svou vlasteneckou povinnost a na tomto místě hájit pozice.“ Dreesen opět zkoumavě přehlédl shromážděný personál. Elsa semkla rty. Jen taktak že nevyprskla zlostí. Jak si starý Dreesen vůbec dovoluje stavět zde přítomné na stejnou úroveň s vojáky na frontě? Nikdo v téhle kuchyni nestrávil ani jeden den na bitevním poli. Neviděl zákop, nevydal jediný výstřel a neschytal jedinou kulku.

„Budeme mít Francouze pevně na mušce,“ pokračoval hoteliér, „ale nezavdáme jim příčinu k výpadu, který by nás mohl stát tento dům.“ Jeho pohled zamířil k šéfkuchaři, který už vrátil železnou pánev zpátky na plotnu. „Pützere?“

Pützer se postavil do pozoru. „Jawohl, rozuměl jsem, nezavdávat příčinu. Ale bránit se.“ Pánev opět zamířila do výšky. „To si nenechám vzít.“

Elsa potlačila pobavený úsměv. Jak si to Pützer asi představuje? On, skrček neschopný vojenské služby, sám s železnou pánví proti puškám celého batalionu? To by bylo krátké představení.

„… ohrožuje celý dům,“ proniklo k ní Dreesenovo důrazné napomenutí.

„Co ohrožuje celý dům?“ zeptala se šeptem Hilde.

„Neposlušnost,“ odsekla Hilde nevrle. „Máš poslouchat!“

„Hájit pozice znamená být bdělý a věrný vlasti.“ Fritz Dreesen si položil ruku na srdce a kývl na Pützera, ale možná i na císařský portrét na stěně za šéfkuchařem. „S okupanty mluvit jen to nejdůležitější; kdo zpozoruje nějakou nepřístojnost, okamžitě ji nahlásí svému nadřízenému. To se týká například krádeží hotelového zařízení, močení na veřejnosti nebo…“ Jeho zrak, který dosud spočíval na Pützerovi, mladistvých kuchtících, stářím pochýleném vrchním číšníkovi a Alfrédovi, nedoslýchavém someliérovi, se stočil k pokojským. „Důvěrnosti s nepřátelskými okupanty jsou přísně zakázány a nebudou se trpět.“ Přísně si přeměřil ženské osazenstvo.

Else hněvem zaskočilo. Rozkašlala se, ucítila krev na skousnutých rtech. Hilde na ni vrhla jedovatý pohled, Fritz zlostný, Ulla ji starostlivě poklepala po zádech. Ovšem příliš slabě na to, aby něco zmohla, kromě vyvolání dalšího rozruchu. Nakonec se Else dráždění ke kašli v průduškách zklidnilo, její vztek ale nikoliv. Ani jednou za posledních deset minut se Fritz Dreesen neobrátil přímo k ženám v místnosti, jako by byly neschopné mu porozumět. A pak je varuje před důvěrnostmi s okupanty? Za co je má? Je a všechny ostatní ženy, jimž právě adresoval své podezření, že budou dělat oči na nepřítele?

3

Emil se posadil na kraj postele a protáhl se. Venku bylo ještě šero, muselo být před sedmou ráno. Zvláštní. Cítil se neporazitelně svěží, přitom spal jen pár hodin. Bylo už velmi pozdě, když se včera po hádce s otcem uchýlil k Zerbsovi. Nejstarší přítel rodiny byl jako vždycky jeho prvním útočištěm. A jako vždycky ho Zerbes bez komentáře přijal.

Emil zakopal nohama, zakroutil hlavou a rameny. Už dlouho, velmi dlouho se necítil tak dobře.

Plný elánu vstal a udělal několik dřepů. Kdyby tu nebyla ta hádka s otcem. Tvář mu okamžitě potemněla. Jak to, že otec nepochopil, že by mu jeho staré kontakty u Francouzů nepomohly? Handl se Soterem byla jediná možnost jak zachránit hotel!

Vůně škvařené slaniny ho zašimrala v nose. Že by byl Zerbes už na nohou? Okamžitě se mu přihlásil žaludek. Chytil se za kručící břicho. Náhle si uvědomil, jak je hladový.

Zapálil lampu a rozhlédl se po malé místnosti. Za minulé čtyři roky se tu nic nezměnilo. Postel, stůl, židle, skříň, jednoduché a praktické, žádný rušivý detail, na němž by se usazoval prach. A přece byl pokoj plný vzpomínek na mnoho nocí a dní, které tu strávil, u strýčka Karla, jak mu tehdy ještě říkali, společně s Heinrichem a Ullou, když se rodiče museli starat o významné hosty.

S myšlenkami na šťastné dny dětství nalil Emil do mísy vodu na mytí. Ledová voda mu definitivně rozproudila smysly. Ještě mokrý vklouzl do čistého oblečení, když Zerbes vstrčil hlavu do dveří.

Stejně jako otec i Zerbes zestárl od doby, kdy ho viděl naposled. Nazrzlá bradka získala první šedivý pruh a kouty ve vlasech se znatelně prohloubily. Ale dobrácký úsměv táhnoucí se od koutků úst až k vráskám kolem očí zůstal stejně záhadný jako dřív.

„Tady někdo ucítil hotové jídlo.“ Zerbes vešel dovnitř a s ním vůně fazolí a špeku. Emilovi se seběhly sliny v ústech.

„Dobré ráno,“ pozdravil, zatímco si utíral obličej a způsobně pověsil ručník přes opěradlo židle. „Cože už jsi vzhůru?“

„Už?“ Zerbes se zasmál. „Je sedm hodin večer, chlapče!“

Emil na něj nechápavě pohlédl.

„Prospal jsi celý den, a jak je vidět, potřebovals to.“ Přistoupil blíž a vzal ho za bradu. Pozorně si ho prohlížel. „Přičemž se mi pořád ještě úplně nelíbíš.“ Pustil ho a poklepal mu na rameno. „Ale pojď do světnice, fazole se musí jíst teplé.“

Chutnaly skvěle, stejně jako brambory a špek, který Emil vyjedl do posledního sousta.

Zerbes mu nalil sklenici vína. Tmavá, sametová červeň zanechávala na sklenici kroužky. Bordeaux z hotelového sklepu. Emil mrkl na etiketu. Znal ten ročník. Byla to jedna z lahví, které otec schovával pro zvláštní příležitosti.

Pozdvihl sklenku. „Na to, aby tahle hrozná válka byla pro všechny poučením.“

Zerbes mu přiťukl. Ozval se temný a sytý zvuk jako předzvěst plného bouquetu vína. „Na to, aby tahle válka byla také tou poslední.“

„Ó, to jistě bude.“ Emil nejprve přičichl, až poté upil doušek. Podržel jej chvíli v ústech, vychutnával lehký nádech ovoce a dřeva, než víno polkl. „Co budeme živi, tak určitě. Nikdo, kdo má aspoň špetku rozumu, nepůjde dobrovolně znovu do toho pekla.“

V tu chvíli někdo zaklepal.

„Počkej tady,“ poručil mu Zerbes a šel ke dveřím. „Prosím?“

„Dobrý večer,“ pozdravil ženský hlas a Emil v něm poznal pokojskou ze včerejška. Zvědavě vyšel na chodbu. Opravdu to byla ona, jen na sobě tentokrát neměla kroj pokojské, ale šedivý kabát s kapucí, která jí halila tvář do tajemného polostínu. „Mám to odevzdat pro pana Dreesena juniora.“

Emil se protáhl kolem Zerbse ke dveřím. „Převezmu to osobně, děkuji.“ Natáhl ruku a vzal si dopisní obálku. „Jak to vypadá s Francouzi?“

Mladá žena zaváhala. „To… Obávám se… Zdá se, že váš otec ještě nepochopil, kdo je vítěz a kdo poražený.“ Rázem zmlkla a o krok ustoupila. „Přeji hezký večer.“

Než stačil Emil zareagovat, obrátila se a zmizela ve tmě.

Zamyšleně za ní hleděl. Už předtím si všiml, že její vystupování neodpovídá jejímu postavení v hotelu. Teď ho překvapila naprosto přesnou charakteristikou otcova postoje. Roztrhl obálku. Psaní od strýce Georga. Emil přelétl řádky a podal dopis Zerbsovi.

„Prosí mě, abych se vrátil a usmířil se s otcem. Otec si to snad taky přeje.“

„Samozřejmě že si to přeje. A ty zrovna tak. Tvrdé palice do sebe občas narazí, to musíte ustát.“ Zerbes mlčky četl, poté vrátil dopis Emilovi. „Ta válka musí v Georgovi sedět hodně hluboko, když nemůže vydržet s Francouzi pod jednou střechou.“

„Odchází do Rakouska, do hotelu jednoho kamaráda z války. Možná si v zákopech povídali o svých podnicích a plánovali, co bude potom. Taky jsem tam měl kamaráda, Roberta, zachránil mi život. Celé hodiny jsme si vykládali, co budeme po válce všechno dělat, co změníme…“ Emil položil dopis na stůl. „A přitom má Georg Dreesen tak rád.“

„Možná právě proto nesnese, že je obsazený nepřítelem.“ Zerbes se zvrátil do opěradla židle. „Budeš mi vyprávět o válce? Rád bych pochopil, co Georga vede k tomu, že chce dobrovolně opustit domov.“

Emil si zavdal druhý doušek. A třetí. Vyprávěl Zerbsovi o frontových zákopech, a s každým slovem se mu jevily živější. Vyprávěl o raněných a umírajících a v uších slyšel jejich křik. Mluvil o krvi a vnitřnostech, jak je ožírají krysy, když nemohli pohřbít mrtvoly, a cítil přitom zápach rozkladu. Přesto hovořil dál, jako by ty vzpomínky musely z něho ven, líčil obrazy explozí a zásahů střel, jedovatého plynu a otevřených střetů na spálených bojištích, mluvil o kulkách dopadajících stejnou měrou na kamarády i nepřátele, o bajonetech, které museli vrážet do protivníka, tváří v tvář, takže se mu navěky vpálil do duše smrtelný strach a bolest v očích každého z usmrcených. Vyprávěl o hladu a nesnesitelné zimě, až se sám roztřásl.

Zerbes naslouchal. Neptal se, nekomentoval, jen doléval víno.

Emil vyprávěl o Robertovi, jak se snažili navzájem podržet, jak si povídali o domově a plánovali budoucnost. Robert se chtěl vypracovat v jejich hotelové kuchyni, zatímco Emil společně s otcem povede hotel. Hřejivé plány jim aspoň na chvíli pomáhaly v chladných zákopech zapomenout na hrůzy války. A vyprávěl i o strachu z dalších útoků. O momentu, kdy musel vylézt ze zákopu, aniž věděl, co ho v příští chvíli čeká, kdy se vrhal do boje, slyšel křik svých spolubojovníků, viděl je padat a nemohl jim pomoct. Mluvil o vině přežití a vině zabíjení.

„Byla to jatka,“ uzavřel chraplavým hlasem. „Šílená jatka. Přitom mnohým z nás bylo už po vstupu Ameriky do války jasné, že tuhle válku nemůžeme vyhrát. A nejméně od léta věděli všichni, že ji můžeme už jenom prohrát. Přesto chodily pořád rozkazy.“ Emil do sebe zvrátil půl sklenky naráz. „Obětovali nás jako dobytek, ačkoli bylo dávno po všem.“

„Tys to přežil,“ poznamenal Zerbes klidně. „Vrátil ses, možná se vrátí i Robert a uskutečníte své sny. A jednoho dne se podíváte zpátky, a ty obrazy budou vybledlé a rozmazané.“

Emil prudce zavrtěl hlavou. „Tys mě neposlouchal? Jak můžu zapomenout na takové peklo?“

„Poslouchal jsem.“ Zerbes se naklonil a podíval se Emilovi do očí. „Ale když si tím necháš zničit celý zbytek života, za cos pak bojoval? Musíš sám sobě odpustit. Neneseš žádnou vinu.“

„Postavil jsem se proti tomu.“

Zerbes tázavě vzhlédl.

„Opustil jsem armádu a utekl do Berlína. Tam jsem se přidal k povstání.“

„Emile!“ zhrozil se Zerbes. Hnědé oči se mu rozšířily úlekem, ústa zůstala otevřená.

Emil odkorkoval další láhev. Třetí. Pohled mu padl na obraz nad příborníkem. Rýn s Bílým domem. Velkým a majestátním, a přece plným kouzelných detailů. Filigránský pás oken nad řekou, věžičky, vikýře. Šperkovnice velikosti zámku. Dostaveníčko elit, pýcha jeho otce. Otec nikdy nezapomněl zdůraznit, jak skromný základní kámen položil dědeček a jak tvrdě pracovali na tom, aby jejich hotel dostál nárokům na ubytování císaře. Nejvyššího a nejvýznamnějšího hosta, jehož čest a sláva se s každou návštěvou trošičku přenesla na hotel.

Emil pozvedl sklenku směrem k obrazu.

Otec mu nikdy neodpustí. Kdo se postavil proti císaři, postavil se proti němu.

„Je ti jasné, že si to musíš nechat pro sebe,“ promluvil Zerbes stísněně.

„Jednal jsem správně.“ Emil pocítil náhlou nevolnost. Proč nikdo, ani Zerbes, nechápe, že prokázal vlasti službu? „Nebýt povstání, byly by zmasakrovány další tisíce vojáků. Válka byla ztracená, Zerbsi.“ Cítil, jak mu alkohol stoupá do hlavy. „Obětovali nás, aby si armádní velení zachovalo čest. Já jsem nezradil. To generálové zradili nás.“

„Věřím ti.“ Zerbes vytáhl kameninovou láhev, nalil si kořalku a jedním douškem ji vypil. „Jednal jsi podle svého svědomí, možná bych to udělal taky. A možná taky ne. Ale jsou lidé, kteří tě budou činit zodpovědným za to, že jsme složili zbraně. Kdyby se to dostalo na veřejnost, uškodí to hotelu.“

Emil sáhl po kameninové láhvi a nalil si rovněž. Šnaps pálil až v žaludku. Hotel by se z toho jistě vzpamatoval. Císař už beztak není na seznamu hostů – alespoň pro nejbližší dobu, i když otec to asi vidí jinak.

„Tvůj otec by to nepřežil,“ prorokoval temně Zerbes. „Jednoho syna mu vzala válka a druhého rudí. Jaký smysl by pak mělo jeho celoživotní dílo?“

Zerbsova slova pálila hůř než jeho šnaps. Emil přitom nebyl žádný rudý. Ano, přál si mír, a ano, také republiku a s ní konec císařství s jeho prohnilým společenským řádem. Ale nebyl socialista. Jenomže zároveň věděl, že Zerbes jeho situaci vyhodnotil správně. Byl lapen ve své vlastní lži.

Květen 1919

4

Elsa posledním pohledem zkontrolovala pokoj. Postel bezchybně ustlaná, podlaha vysmýčená od bláta z vojenských holínek, polštáře na pohovce načechrané, židle přiražená, stůl a skříň oprášené, popelníky vysypané, umyvadlo vydrhnuté, karafa naplněná vodou, dva čisté ručníky na místě a uniforma visí vyžehlená na ramínku.

Vždycky to pokládala za fámu, ale tihle Francouzi opravdu nadělali víc špíny než hosté, kteří obvykle obývali Dreesen. Možná to bylo tím, že normální hosté se nezdržovali ve stájích a nechodili na obchůzky v holínkách.

Zaslechla kroky na chodbě. Popadla prachovku, koště, lopatku a kbelík a v tu chvíli vstoupil do místnosti její obyvatel, urostlý světlovlasý důstojník.

„Oh là, là,“ pronesl a usmál se. „Móc eské.“

Zastavil se přímo před ní. Elsa ucítila nakyslý koňský pach, spatřila hrudky hlíny odpadávající z jeho holínek.

Náhle k ní napřáhl ruku. Elsa uskočila, prosmýkla se kolem něj a vrhla se ke dveřím. Srdce jí bušilo. Nezůstávej nikdy s okupantem sama v místnosti! Opakovala tuhle poučku každé ráno ostatním dívkám od doby, kdy se na Dreesenu začaly množit případy obtěžování ženského personálu.

Přeběhla kolem sousedních dveří, lopatka a koště do sebe divoce narážely, dospěla až k úklidové komoře a zamkla se v ní. Bez dechu se opřela o dveře. Žárovka u stropu osvětlovala komoru mdlým světlem, zrnka prachu v něm divoce tančila. Držte se dál od okupantů, varoval je Fritz Dreesen. Myšlenky okupantů jsou plné nenávisti, jakkoli přívětivě se k vám staví.

Elsu nemusel nikdo varovat, aby se měla před Francouzi na pozoru. Jeden takový zabil Otta. Každý z hotelu to mohl být. Kterýkoliv z nich. I ten blonďatý důstojník s milým úsměvem. Sevřel se jí žaludek. Kvůli takovému jako on musí teď uklízet nepořádek po cizích mužích, co si nedokážou ani u vchodu očistit boty. Proč by to taky dělali? Je tu přece ona a jí podobné, které se o špínu vítězů postarají.

Zrak jí klouzal po regálech s ručníky, ložním prádlem a mýdlem. Co tu vlastně dělá?

Z velkého sálu sem pronikala hudba. Naslouchala svižnému valčíku, představovala si elegantní tanečníky a jejich ještě elegantnější dámy, jak víří sálem, jako by válka nikdy nebyla. A uprostřed těch vybraných hostí Adelheid Dreesenová, grande dame domu. Údajně to byla ona, kdo trval na znovuotevření tanečních čajů navzdory okupaci hotelu.

Elsa pozorovala víření zrnek prachu. Jako by radostným tancem oslavovala světlo a život.

Kdypak se z jejího života vytratila radost? Vždycky chtěla být učitelkou. Snila o tom, jak bude žákům vštěpovat staré vědomosti a nové myšlenky. Místo toho uklízí drek po cizích lidech za mzdu, která je výsměchem její pracovní síle.

Někdo zaklepal.

„Elso?“ ozval se chraptivý, ale nezaměnitelný hlas.

Polekaně odskočila od dveří a sáhla spěšně po dvou ručníkách.

Adelheid Dreesenová! Jak ví, že je tady? Nejistě otevřela dveře s ručníky demonstrativně přitisknutými k hrudi. Adelheid před ní stála v jedlově zelených nabíraných šatech v pase lehce sešněrovaných, s bílým naškrobeným límečkem pod vyčesanými stříbřitě šedivými vlasy.

„Prosím, milostivá paní, co pro vás…“ Elsa se zarazila uprostřed věty. Za Adelheid Dreesenovou stál blonďatý důstojník.

„Capitaine Gueritot se domnívá, že tě před chvílí vylekal,“ oznámila Adelheid s nehybným výrazem a ukázala na důstojníka. „Požádal mě, abych ti sdělila, že ti chtěl jenom poděkovat.“

Capitaine Gueritot se přívětivě usmíval. Očividně nerozuměl ani slovu z toho, co bylo právě řečeno.

„Chtěl ti dát spropitné za to bláto, které nanesl do uklizeného pokoje. Obává se, žes mu špatně rozuměla.“ Adelheid podala Else bankovku. Elsa vytřeštila oči. Byla to půlka denní mzdy!

„Nevím sice, čím sis tak horentní spropitné zasloužila, ale nepřijmout ho by bylo neomluvitelné.“ Adleheid zamávala netrpělivě bankovkou Else před nosem.

Elsa ji uchopila a srolovala v dlani. „Merci beaucoup, Monsieur,“ poděkovala v nejistotě, zda by měla ještě něco dodat. Každopádně se zachovala tak hystericky, že se kapitán musel obtěžovat vysvětlit situaci. Polkla naprázdno. V horším případě ji to může stát místo. Možná má Adelheid Dreesenová právě to v úmyslu: dát jí výpověď. „Promiňte,“ řekla svou nejlepší francouzštinou. „Někdy to není… snadné.“

„Doneslo se mi, že jste ve válce ztratila manžela,“ promluvil capitaine Gueritot exkluzivní pařížskou francouzštinou. „Situace je těžká pro nás pro všechny.“

„Bien sûr, máte pravdu.“ Elsa sevřela rty. Přirozeně. Cítila, jak v ní stoupá horkost.

Situace je těžká pro všechny. Pro poražené stejně jako pro vítěze. I oni oplakávají své mrtvé, a navíc jsou odsouzení k tomu zůstávat v zemi, kterou nenávidí, místo aby se vrátili do své milované vlasti.

„Ty mluvíš francouzsky?“ Adelheid Dreesenová povytáhla obočí. „Jak to, že mi to není známo?“

„Je to uvedeno v mých vysvědčeních, milostivá paní,“ odpověděla Elsa. „Mluvím celkem obstojně.“

Adelheid ji chvíli pozorovala a pak rezignovaně zakroutila hlavou. Bez dalšího slova se obrátila a odcházela s důstojníkem pryč, jako by ztratila příliš mnoho času s bezvýznamnou pokojskou.

* * *

Elsa hleděla nervózně ke křídlovým dveřím tanečního sálu. Jestli ta objednávka pro stůl číslo tři nebude okamžitě na pultu, může své nové postavení ztratit, než bys řekl švec. „Nezklamte mě,“ upozornila ji Adelheid Dreesenová předtím, než ji krátce po příhodě s capitainem Gueritotem svěřila pod dohled Siegfrieda Gassera, zasloužilého maître d´hôtel s ohnutými zády a třaslavýma rukama. „Můj syn Fritz mě prohlásil za blázna, že jsem ustavila pokojskou zástupkyní vrchního číšníka. Nerada bych, aby měl pravdu.“

Ani Elsa by nechtěla dát Fritzi Dreesenovi za pravdu, že na ten úkol nestačí. Stačí na něj velmi dobře. Navzdory minimálnímu zaškolení od Gassera a odmítavému postoji podřízených comis de rang, mladších číšníků, kteří se naopak všemožně snaží dokázat opak.

Netrpělivě přehlédla jídla připravená na pultu. „Kde je objednávka pro trojku?“

Není přece možné, aby zrovna stůl číslo tři nechala čekat – stůl, u něhož sedí Adelheid Dreesenová se svými noblesními židovskými přáteli! Byla by to jasná zpráva, že na téhle pozici nemá co dělat! Pokojská jako číšnice je nepřijatelná! I když je to jenom na taneční čaje.