Roald Dahl

Karlík a továrna na čokoládu

Ilustroval Quentin Blake

Knižní klub

Text copyright © Roald Dahl Nominee Ltd, 1964

Illustrations copyright © 1995 by Quentin Blake

Translation © Jaroslav Kořán, Pavel Šrut, 1992

ISBN 978-80-242-8996-0

Obsah

1. Karlík se představuje

2. O panu Wonkovi a jeho továrně

3. Pan Wonka a indický princ

4. Tajemní dělníci

5. Zlaté kupony

6. První dva nálezci

7. Karlíkovy narozeniny

8. Dva další kupony jsou na světě

9. Dědeček Pepa se odhodlá k riskantnímu podniku

10. Bucketovi začínají třít nouzi

11. Zázrak

12. Co stálo na Zlatém kuponu

13. Slavný den začíná

14. Pan Willy Wonka

15. Čokoládový sál

16. Umpa-Lumpové

17. Augusta vcucne potrubí

18. Plavba po čokoládové řece

19. Vynalézací laboratoř – věčné zavřihubky a vlasové nudle

20. Podivuhodný žvýkačkový automat

21. Sbohem, Fialinko

22. A jde se dále

23. Vykulené cukrkandlové krychle

24. Veručino dobrodružství v Ořechovém sále

25. Velký skleněný výtah

26. V sále televizních čokolád

27. Zteleviznění Mikyho Telekuka

28. Zbývá už jen Karlík

29. Ostatní děti se vracejí domů

30. Karlíkova továrna na čokoládu

Touto knihou vás bude provázet:

August Gdoule,

hltoun a nenasyta

Fialka Garderóbová,

přebornice ve žvýkání gumy

Veruka Saltini,

rozmazlená hrdopýška

Miky Telekuk,

televizní telátko

a konečně

Karlík Bucket,

správný kluk

1. 

Karlík se představuje

Tihle dva prastaří lidé jsou tatínek a maminka pana Bucketa.

Jmenují se dědeček Pepa a babička Pepička.

A tihle dva staroušci jsou zase tatínek a maminka paní Bucketové.

Jmenují se dědeček Jiří a babička Jiřinka.

A tady máme pana Bucketa a paní Bucketovou.

Pan a paní Bucketovi jsou rodiče kluka, který se jmenuje Karlík Bucket.

A tohle je Karlík.

Celá tahle veliká rodina – šest dospělých (schválně si je přepočítejte) a malý Karlík – bydlela v malinkém dřevěném domku na pokraji jednoho velikého města.

Na tolik lidí to byl opravdu malý domek, a není tedy divu, že se jim tam žilo dost nepohodlně. Byly v něm všehovšudy dvě místnosti a jedna jediná postel. Postel patřila dědečkům a babičkám, neboť to byli staří a unavení lidé. Byli tak unavení, že z ní vůbec nikdy nevylézali. Na jedné straně leželi dědeček Pepa a babička Pepička. Na druhé dědeček Jiří a babička Jiřinka.

Pan a paní Bucketovi a malý Karlík Bucket spali v kuchyni na matracích položených na zemi.

Cožpak v létě, to by tak moc nevadilo, ale v zimě čišel po celou noc nad podlahou ledový průvan, a to pak bylo strašné.

A že by si koupili lepší domek – nebo alespoň ještě jednu postel – o tom nemohlo být řeči. Na to byli příliš chudí.

Z celé rodiny pracoval jenom pan Bucket. Pracoval v továrně na zubní pastu, kde celý dlouhý den šrouboval na plné tuby drobné uzávěry. Šroubovači uzávěrů na tuby zubní pasty ovšem moc peněz nevydělávají, a tak, ať pracoval pan Bucket sebevíc, ať šrouboval uzávěry na tuby seberychleji, nikdy nevydělal tolik, aby si mohli dovolit pořádné jídlo. Jediné, co si mohli dopřát, byl chléb s umělým tukem k snídani, vařené brambory se zelím k obědu a zelná polévka k večeři. Jenom o nedělích se měli trochu lépe. Však se taky na každou neděli nějak těšili! K jídlu měli sice to samé, co ve všední den, ale každý mohl dostat nášup.

Hlady samozřejmě Bucketovi neumírali, ale všem do jednoho – oběma dědečkům, oběma babičkám, Karlíkovu tatínkovi, Karlíkově mamince a zvláště malému Karlíkovi – škrundalo od rána do večera v prázdném břiše.

Nejhorší to bylo pro Karlíka. Pravda, tatínek a maminka mu tu a tam přenechali svůj oběd nebo večeři, ale pro kluka, který rostl jako z vody, to bylo pořád málo. Zoufale toužil po něčem sytějším a chutnějším, než byly brambory se zelím a chudá zelňačka. A víte, po čem dychtil ze všeho nejvíce? Dychtil po čokoládě.

Každé ráno po cestě do školy vídal Karlík ve výkladních skříních celé hromady čokolády. Vždycky se u takového výkladu zastavil, přitiskl nos na sklo a díval se a díval, ústa plná slin. Mockrát denně musel taky přihlížet, jak druhé děti vytahují z kapes všelijaké čokoládové tyčinky a jiné sladkosti a jak z nich lakotně ukusují, což byla pro Karlíka pochopitelně hotová muka.

Karlík mohl čokoládu ochutnat jen jednou do roka, na své narozeniny. A když tento slavný čas nadešel, dostal pokaždé jednu malou plněnou čokoládu, na kterou střádala dlouhé měsíce celá rodina a kterou mohl sníst docela sám. Ale nemyslete si, že ji hned snědl. Ani nápad! Když nastalo to báječné narozeninové ráno a Karlík dostal svoji čokoládu, uložil ji opatrně do malé dřevěné krabičky – jako by to byl zlatý poklad – a několik příštích dní se na ni chodil jenom dívat, ale jinak se jí ani nedotkl. Teprve když už to nemohl déle vydržet, odloupl z jednoho růžku papírový obal a uždíbl z čokolády malinký kousíček – jenom tolik, aby se mu sladká chuť čokolády lehounce rozlila po jazyku. Další den uždíbl další malilinký kousíček a stejně tak i v následujících dnech. A takhle Karlík dokázal, že mu deseticentová táflička narozeninové čokolády vydržela déle než měsíc.

Ale pořád jsem vám ještě neřekl, co našeho Karlíka, vášnivého milovníka čokolády, mučilo a trýznilo ze všeho nejvíc. Bylo to něco daleko, daleko horšího než dívat se na kupy čokolády ve výkladních skříních nebo přihlížet, jak si spolužáci pochutnávají na bonbonech a jiných dobrotách. Něco, co Karlíkovi působilo ta nejděsnější muka, jaká si dovedete představit. Co to bylo?

Přímo ve městě, dokonce na dohled od domku Bucketových, stála obrovská továrna na čokoládu!

Jen si to představte!

A nebyla to jen tak ledajaká obrovská továrna na čokoládu. Byla největší a nejslavnější na celém světě! Byla to WONKOVA ČOKOLÁDOVNA, patřící jistému panu Willymu Wonkovi, největšímu vynálezci čokoládových dobrot, jaký se kdy narodil. Byla to úžasná, zázračná továrna. Vcházelo se do ní obrovskou železnou bránou, obklopovala ji vysoká zeď a za tou zdí chrlily komíny sloupy kouře a ozýval se odtud podivný hukot. A všude kolem dokola, na kilometr od továrních zdí, prostupovala vzduch těžká a silná vůně roztavené čokolády.

Dvakrát denně, cestou do školy a zpátky domů, musel malý Karlík projít těsně kolem tovární brány. A pokaždé, když procházel kolem, kráčel pomalu, pomaloučku a s nosem vysoko zdviženým k nebi zhluboka nasával tu slastnou čokoládovou vůni.

Ach, jak tu vůni zbožňoval!

A jak strašně si přál, aby se mohl do továrny podívat a všechno si tam prohlédnout.

2. 

O panu Wonkovi a jeho továrně

Každý večer, sotvaže dojedl svůj talíř vodnaté zelňačky, chodíval Karlík do pokoje svých dědečků a babiček, aby si s nimi ještě chvíli popovídal a pak jim popřál dobrou noc.

Všem čtyřem starouškům bylo už přes devadesát let. Byli scvrklí jako sušené švestky a vychrtlí jako kostlivci a celý den, dokud za nimi nepřišel Karlík, proleželi schouleni v jedné posteli, dva a dva na každém konci. Na hlavách měli noční čepce, aby nenastydli, a protože neměli co na práci, většinu času prodřímali. Jakmile však uslyšeli zaskřípění otevíraných dveří a Karlíkův hlas, kterak říká: „Dobrý večer, dědečku Pepo a babičko Pepičko. Dobrý večer, dědečku Jiří a babičko Jiřinko,“ všichni čtyři se rázem posadili a jejich staré vrásčité obličeje se rozzářily radostí. A mohli si začít povídat. Karlík byl jejich láskou, jediným potěšením jejich života, a na jeho večerní návštěvy se těšili celý den. Často přišla i Karlíkova maminka a tatínek, postáli u dveří a společně naslouchali vyprávění čtyř staroušků. A tak každý večer, snad na celou půlhodinku, vstupovalo do tohoto pokoje štěstí a rodina dočista zapomínala na svůj hlad a bídu.

Jednoho večera se Karlík dědečků a babiček zeptal: „Je to skutečně pravda, že Wonkova továrna na čokoládu je největší na celém světě?“

„Pravda?“ vykřikli všichni čtyři jako jeden muž. „Ovšemže je to pravda! Propánajána, copak to nevíš? Je přece nejmíň padesátkrát větší než kterákoli jiná!“

„A je pan Wonka opravdu ten nejchytřejší výrobce čokolády na světě?“

„Milý hochu,“ řekl dědeček Pepa a vysoukal se po polštáři výše, aby se mu lépe sedělo, „pan Willy Wonka je ten nejúžasnější, nejfantastičtější, nejmazanější výrobce čokolády, jakého kdy země nosila! Génius! Měl jsem za to, že tohle ví každé malé dítě!“

„Já vím, že je slavný, dědečku Pepo, a vím taky, že musí být hrozně chytrý…“

„Chytrý?“ zvolal stařík. „Chytrý, to je slabé slovo. Je to hotový kouzelník. Dokáže s čokoládou všechno – všechno, co si zamane. No nemám pravdu, lidičky?“

Ostatní tři staroušci vážně pokývali hlavami. „Svatá pravda. Nic než pravda pravdoucí.“

A dědeček Pepa řekl: „Chceš mi snad tvrdit, že jsem ti nikdy nevyprávěl o panu Wonkovi a jeho továrně?“

„Nikdy,“ odpověděl Karlík.

„Jsem já to kuba! Co se to se mnou na stará kolena děje?“

„Tak mi to vyprávěj teď, prosím tě, dědo.“

„Milerád, chlapče. Posaď se ke mně na postel a dávej pozor.“

Dědeček Pepa byl ze všech staroušků nejstarší. Bylo mu devadesát šest a půl roku, a to už je pořádný věk. Jako všichni mimořádně staří lidé byl velice choulostivý a slabý a za celý den sotva promluvil slovo. Zato večer, sotvaže do pokoje vstoupil Karlík, jeho milovaný vnuk, pokaždé jakoby zázrakem omládl. Všechna únava z něho spadla a rázem byl čiperný a neposedný jako malý kluk.

„Pan Willy Wonka je prostě geniální!“ spustil dědeček Pepa. „Jestlipak třeba víš, že do dnešního dne vymyslel docela sám přes dvě stě druhů plněných čokolád, jednu sladší a lahodnější než druhou?“

„To bych řekla!“ vykřikla babička Pepička. „A dodává je do všech koutů světa! Že je to tak, dědečku Pepo?“

„Je to tak, má milá, je to tak. A taky všem králům a prezidentům na celém světě. Ale pan Wonka nevyrábí jenom čokolády. Kdepak, ten dokáže vyložené divy! Jestlipak víš, že vynalezl čokoládovou zmrzlinu, která se nerozehřeje celé dlouhé hodiny, aniž bys ji musel ukládat do ledničky? Můžeš ji dokonce nechat ležet na sluníčku – a třeba po celičký den – a přece neroztaje!“

„Ale to není možné!“ vykulil Karlík oči na dědečka.

„To si myslím, že to není možné!“ vykřikl dědeček Pepa. „Je to vyložený nesmysl! Ale pan Wonka to dokázal!“

„Pravda, pravda,“ přisvědčovali ostatní a kývali hlavami. „Pan Wonka to dokázal!“

„Ale to pořád není všechno,“ pokračoval zvolna dědeček Pepa, aby Karlíkovi neuteklo jediné slovo. „Pan Willy Wonka umí udělat ibiškový fondán, který chutná po fialkách, a báječné karamely, které v puse neustále mění barvu, a taky nadýchaná pěnová cukrátka, která se sladce rozplynou, sotvaže je vložíš mezi rty. A má patent na žvýkačky, které nikdy neztratí chuť, a na jedlé nafukovací balonky, které nejdřív nafoukneš do ohromné koule a potom je propíchneš špendlíkem a slupneš, ňam, ňam. A zná taky velice tajný recept na krásná modrá ptačí vajíčka s černými skvrnami, která se v puse postupně zmenšují a zmenšují, až ti z nich nakonec zůstane jen slaďoučký růžový ptáček na samé špičce jazyka.“

Dědeček Pepa se odmlčel a rozkošnicky se oblízl. „Sbíhají se mi sliny, jen když na to pomyslím,“ řekl.

„Mně taky,“ řekl Karlík. „Ale povídej dál, prosím tě.“

Ani si nevšimli, že do pokoje mezitím vstoupili také Karlíkova maminka a tatínek. Stáli tiše u dveří a poslouchali.

„Pověz Karlíkovi o tom bláznivém indickém princi,“ řekla babička Pepička. „To se mu bude určitě líbit.“

„Myslíš o princi Pondišerim?“ řekl dědeček Pepa a zajíkl se smíchem.

„To byl pěkný ňouma,“ smál se dědeček Jiří.

„Ale strašně bohatý,“ dodala babička Jiřinka.

„A co s ním bylo?“ ptal se dychtivě Karlík.

„Tak nastraž uši,“ řekl dědeček Pepa, „povím ti o něm.“

3. 

Pan Wonka a indický princ

„Princ Pondišeri napsal panu Wonkovi dopis,“ začal dědeček Pepa, „v němž ho žádal, aby přijel k němu do Indie a postavil mu obrovský palác, celý jen a jen z čokolády.“

„A pan Wonka mu ho postavil, dědo?“

„Toť se ví, že postavil. A jaký palác! Bylo v něm na sto pokojů a dočista všechno bylo z tmavé nebo světlé čokolády. Cihly byly z čokolády a malta, co je spojovala, byla z čokolády a okna byla z čokolády a taky všechny zdi, podlahy a stropy byly z čokolády, stejně jako koberce a obrazy a nábytek a postele. A když jsi v koupelně otočil kohoutkem, tekla horká čokoláda.

Jakmile to všechno bylo hotovo, řekl pan Wonka princi Pondišerimu: ‚Musím vás upozornit, že to moc dlouho nevydrží, takže uděláte nejlíp, když se dáte rovnou do jídla.‘

‚Nesmysl!‘ zaječel princ. ‚Přece nesním svůj vlastní palác! Neukousnu ani ždibec schodů, ani zeď neolíznu! Budu v paláci bydlet!‘

Pan Wonka měl samosebou pravdu. Zakrátko přišel náramně horký den a palác začal pod slunečním žárem roztávat, až se posléze zvolna sesul k zemi a bláznivý princ, který právě v tu chvíli klímal v obývacím pokoji, náhle zjistil, že plave v ohromném hnědém a lepkavém jezeře čokolády.“

Karlík seděl na posteli jako přibitý a hltal každé dědečkovo slovo. Obličej mu zářil vzrušením a kulil oči, divže si je nevykulil. „A to všechno je fakticky pravda?“ zeptal se. „Nebo si ze mě děláš legraci?“

„Samosebou že je to pravda!“ volali staroušci jeden přes druhého. „Pravda pravdoucí! Zeptej se, koho chceš!“

„A ještě něco ti povím,“ řekl dědeček Pepa. Naklonil se až ke Karlíkovi a snížil hlas do tichého, spikleneckého šepotu. „Nikdo… odtud… nikdy… nevychází!“

„Odkud?“ zeptal se Karlík.

„A nikdo… nikdy… nevchází… dovnitř!“

„Kam?“ žadonil Karlík.

„No přece do Wonkovy továrny!“

„O čem to mluvíš, dědo?“

„O dělnících, Karlíku.“

„O dělnících?“

„Do každé továrny,“ šeptal dědeček Pepa, „proudí každé ráno zástupy dělníků a večer se zase vyhrnou ven – jenom v továrně pana Wonky tomu tak není. Viděl jsi snad někdy, že by dovnitř vešel jen jeden jediný člověk – nebo že by odtud vyšel?“

Karlík rozpačitě přejel pohledem po čtyřech starých obličejích, které ho mlčky pozorovaly. Byly to přátelské, usměvavé tváře, ale hleděly také naprosto vážně. Ani jediná nenaznačovala, že by snad dědeček Pepa žertoval nebo přeháněl.

„Tak co? Viděls někdy něco takového?“ naléhal dědeček Pepa.

„Já… já opravdu nevím, dědo,“ vykoktal Karlík. „Kdykoli jdu kolem, jsou vrata zavřená.“

„Přesně tak!“ přikývl děda.

„Ale nějací lidé tam musí pracovat…“

„Kdepak lidé, Karlíku. Alespoň ne žádní obyčejní lidé.“

„Tak kdo tedy?“ křičel Karlík.

„Aha… V tom to právě vězí, chápeš…? To je další důkaz, jaký je pan Wonka koumes.“

„Karlíku, je čas jít do postele,“ ozvalo se ode dveří, kde stála paní Bucketová. „Pro dnešek to už stačí.“

„Ale mami, musím se dovědět…“

„Až zítra, miláčku…“

„Správně,“ přisvědčil dědeček Pepa, „dopovím ti to zítra.“

4. 

Tajemní dělníci

Na druhý den večer dědeček Pepa ve svém vyprávění pokračoval.

„To bylo tak, Karlíku,“ začal, „ještě před několika lety pracovaly v čokoládovně pana Willyho Wonky tisíce lidí. Jednoho dne ale zčistajasna pan Wonka všechny do jednoho požádal, aby odešli domů a víckrát se už do továrny nevraceli.“