Přeložil Milan Žáček

Copyright ©2017, 2018 by the individual contributors

All Rights Reserved

This translation of Black Wings of Cthulhu 6,} first published
in 2017, is published by arrangement with
Titan Publishing Group Ltd.

Copyright ©2017, 2018 for the Introduction by S. T. Joshi

Copyright ©2023 for the Czech translation by Milan Žáček

Copyright ©2023 for Cover by Gregory Nemec

Copyright ©2023 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-9227-4

Obsah

Úvod

Lovci trofejí

1

2

3

4

5

6

Dívka v podkroví

Waite bývalý a budoucí

Oude Goden

Masožravost

Na měsíci snové říše

Teshtigo Creek

Ex Libris

1

2

3

4

5

6

Vy stíny, co ve tmách dlíte

Balada o Asenath Waiteové

Návštěva

Hubeňour

Záhada v márnici

1

2

3

4

5

Střep

Záhada prokleté chalupy

Námluvy noci

Uchýlit se pod podzimní duby

Pan Ainsley

Přesycení

1

2

3

4

5

6

Původ neznámý

Studna

1

2

3

4

5

6

Úvod

S. T. Joshi

Obsah tohoto svazku je dokladem nekonečné tvárnosti lovecraftovských motivů, jež si na následujících stránkách zaslouží krátké pojednání. Proč je dílo H. P. Lovecrafta už více než sto let tak mocnou inspirací autorům weird fiction, když se nám téže odezvy nedostává u jiných významných spisovatelů; od „moderních mistrů“, které identifikoval sám Lovecraft – Arthura Machena, Lorda Dunsanyho, Algernona Blackwooda a M. R. Jamese –, po takové současné kapacity, jako je Stephen King nebo Ramsey Campbell?

Dějiny lovecraftovského pastiše by samy o sobě vydaly na zajímavou studii, a já jsem se právě o něco takového pokusil ve svém pojednání The Rise, Fall, and Rise of the Cthulhu Mythos (2015). V oné knize dokazuji, že jakmile se spisovatelé vystříhali mechanického napodobování – které v mnoha případech sahalo pouze k vymyšlení nového „boha“ nebo nové „zapovězené knihy“, ačkoliv celkové zaměření příběhu nebylo lovecraftovské ani za mák, a které praktikovali autoři jako August Derleth nebo Brian Lumley –, zrodila se nová éra. Tvůrci najednou začali hlouběji zkoumat, co přesně obnáší napsání „lovecraftovského“ příběhu – a došli k závěru, že lze vyjít z celé řady motivů a zasadit je do kontextů, které by Lovecraft sám jen sotva poznával, což mělo za následek, že spisovatelé mohli vložit svou vlastní osobitost do díla, jež nicméně rozvíjí témata poprvé nadnesená snílkem z Providence.

Ústředním poselstvím Lovecraftova díla je zcela jistě kosmicismus – vylíčení nekonečných propastí prostoru a času a související nevýznamnosti lidské rasy, a potažmo celého pozemského života, ve všeobsahující historii vesmíru. Jako symbolu této kosmické hrozby Lovecraft ve svých raných povídkách využíval postavu „boha“ Nyarlathotepa. Dalším působivým prostředkem, jímž vyjadřoval podstatu kosmicismu, byla hrůza pramenící z archeologických nálezů a na tuto metodologii navazují Ann K. Schwaderová (v „Lovcích trofejí„), Lynne Jamnecková (v „Oude Goden„), Don Webb (ve „Střepu„) a Stephen Woodworth (v povídce „Původ neznámý„).

Mimořádnou důležitost měl pro Lovecrafta genius loci. Byl to člověk, který veškeré volné prostředky vkládal do poznávání starobylých lokalit od Quebeku po Key West, od Marbleheadu ve státě Massachusetts po Charleston v Jižní Karolíně. Svou rodnou Novou Anglii oživil celým souhvězdím smyšlených měst, v nichž se může stát cokoliv; a v tomto svazku se v „Hubeňourovi“ Toma Lynche dostaneme do Lovecraftova Arkhamu, Aaron Bittner v „Teshtigo Creek“ napodobí Lovecraftův regionální horor na území Severní Karolíny a ostřílený W. H. Pugmire v povídce „Uchýlit se pod podzimní duby“ vytyčí nové linie hrůzy ve svém pečlivě vymyšleném údolí Sesqua na severozápadě USA. Darrell Schweitzer v podstatě totéž předvede v „Dívce v podkroví“ zasazené na venkov Pensylvánie.

V Lovecraftovi se opakovaně setkáváme s mimozemskými netvory – ať jde o rybožáby ze „Stínu nad Innsmouthem“ nebo inbrední, gorilám podobné nestvůrnosti z „Číhajícího děsu“ –, které prozrazují jeho fascinaci anomáliemi spojenými s hybridismem a potenciálně odpudivými mutacemi lidského těla. Právě tento motiv oživuje tak různorodé povídky, jako jsou „Masožravost“ Williama F. Nolana, „Návštěva“ Nancy Kilpatrickové nebo „Pan Ainsley“, kterou přispěl Steve Rasnic Tem. Povídka „Waite bývalý a budoucí“, důmyslná variace na „Věc na prahu dveří“ z pera Jonathana Thomase, naznačuje nemyslitelné přenosy duše a těla, zatímco „Přesycení“ Jasona V. Brocka si nejenže chytře pohrává s motivem polorostlinných, polozvířecích entit z novely „V horách šílenství“, ale zároveň s kousavou satiričností odkazuje na nedávné kontroverze ohledně Lovecraftova postavení v současné literatuře.

Caitlín R. Kiernanová se zhostila Lovecraftova motivu „zapovězené knihy“ a v povídce „Ex Libris“ z něj učinila prostředek zkoumání psychologie strachu. Mark Howard Jones (v povídce „Vy stíny, co ve tmách dlíte„) a Donald Burleson (v „Záhadě v márnici„) rozvíjejí, každý svým svérázným způsobem, Lovecraftovu často zmiňovanou představu jiných světů nacházejících se hned za rohem naší reality. David Hambling v „Záhadě prokleté chalupy“ předvádí něco téměř nemožného, když kombinuje lovecraftovské prvky s detektivním příběhem o záhadě zamčeného pokoje.

V tomto svazku nenajdete jednu, ale hned čtyři básně psané lovecraftovskou dikcí, což jen dokládá, jakou renesanci zažívá v dnešní době weird poezie a jak příhodně lze lovecraftovské motivy adaptovat v hájemství veršů. Ashley Dioses, Adam Bolivar, K. A. Opperman a D. L. Myers si již vydobyli jméno jakožto básníci vyznačující se značnou technickou zručností a emoční silou, a z jejich veršů čiší kvintesence hrůzy za dodržování nejpřísnějších měřítek rýmu a metra.

Lze se domnívat, že v dohledné době nijak nepoleví Lovecraftův dominantní vliv ve tvorbě současné weird fiction a budoucnost bude přinášet ještě novátorštější zpracování motivů, témat a obrazů, jež Lovecraft odléval z tavicí pece své představivosti.

S. T. Joshi

Lovci trofejí

ANN K. SCHWADEROVÁ

Ann K. Schwaderová píše povídky a básně. Její zatím poslední povídkovou sbírkou je Dark Equinox and Other Tales of Lovecraftian Horror (Hippocampus Press, 2015), temné básně jí naposledy vyšly ve sborníku Unquiet Stars. Byla nominována na cenu Brama Stokera, dvakrát získala Rhysling Award za nejlepší žánrovou báseň. Ve čtvrtém svazku Černých křídel najdeme její povídku „Pištcova noc“. Přispěla do antologií Searchers After Horror; Dark Fusions; Deepest, Darkest Eden; The Book of Cthulhu II; A Season in Carcosa a dalších. Žije a píše v Coloradu.

1

Ať v tom balíku bylo cokoliv, Jupeovi s Juno se to nelíbilo. Místo aby bezostyšně žadonili o sušenky z krabice, kterou Cassie právě přivezla ze Sheridanu, rotvajleří sourozenci přecházeli kolem kuchyňského stolu a kňučeli.

Cassie je ignorovala, dokud neuložila nákup. Bez ohledu na to, co se dělo, v Twenty Mile se jim zdaleka nedařilo tak dobře, aby mohla plýtvat mraženým jídlem. Zvlášť když na podzim ještě musela odeslat dvouročáky.

Trvalo jí dobrých deset minut, než skončila, ale psi toho ani na chvíli nenechali.

Zatímco se u stolu probírala týdenní poštou, po zádech jí přeběhlo až příliš známé mrazení. Kromě balíku adresovaného C. BARRETTOVÉ byly na hromádce pouze časopisy, složenky a letáky. Nic jiného, na co by psi mohli tak zvláštně reagovat. Nic, čemu by měla přijít na kobylku dřív, než o sobě dá vědět několik let nepříjemných vzpomínek.

Teď tedy zvedla i zásilku zvíci krabice od bot a přečetla si zbytek adresy. Potom zamířila rovnou na přední verandu, kde už čekal její předák, aby s ní probral seznam úkolů.

„Franku, proč mi někdo se stejným příjmením, jako máš ty, posílá věci ze Santa Fe?“

Frank Yellowtail vzhlédl od kávy a zamračil se. „Pravděpodobně proto, že jsem mu řekl, aby to nedělal.“ Podmračený výraz se prohluboval. „Joshua je prostě větší paličák než tisíc mezků. Myslel jsem, že v armádě by se to mohlo poddat, ale nepoddalo.“

Najednou jí jako skvělý nápad přišel její obří hrnek pro zdravý rozum. Krabici předala Frankovi a zašla zpátky do domu, aby si ho naplnila – a taky aby uklidnila Jupe a Juno, kteří už úzkostně funěli přes síťové dveře.

Jakmile se vrátila, Frank měl balík rozbalený.

„Omlouvám se,“ řekl, když jí zásilku vracel. „Po všech těch e-mailech, co od toho kluka dostávám posledních pár týdnů, jsem si nebyl jistý, co asi tak mohl poslat.“

Pohlédl za ni na rotvajlery. „A když tihle dva začali–“

Vysvětlení nemusel dokončovat. Soumrak počátku září najednou působil chladněji – způsobem, který nijak nesouvisel s teploměry.

Ale zato souvisel s tím, čemu Frankův dědeček, „mocný muž“ Vraního kmene, říkal omrzliny: takový ten pocit, který máte, když se vaší samolibé malé reality dotkne Vnějšek a vy to hned poznáte, protože už jste si s ním něco zažili. Nebo málem zažili, jelikož lidé, co se dostali až tam, se nevracejí.

„A kdo je teda tenhle Joshua? A co ti říkal o téhle zásilce?“

Frank neodpověděl hned. Cassie strhla lepicí pásku z víka krabice, pak ho nadzvedla a uviděla zmuchlané noviny, na nichž ležely dvě obálky. Uvnitř spočívala o něco menší krabice.

A nebudu do toho šťourat, dokud nedostanu nějaké odpovědi.

„Je to syn mýho nejmladšího bráchy,“ řekl Frank nakonec. „Byl v Afghánistánu, byl v Iráku, pak mu došlo, že toho měl tak akorát. Teď už několik let dělá hlídače v Novým Mexiku.“

Cassie dál vyčkávala.

„Loni na podzim v okolí Bandelieru pořádně zapršelo. Lidi ze správy parku pak objevili malý pobočný kaňon, který tam uvolnila povodňová voda. Ve stěnách kaňonu byly vyhloubené jeskyně–“

„Umělé dutiny?“ Cassie se předklonila. „Jako u Anasaziů?“

„Možná.“

Frank změnil tón a ona si nebyla jistá, jestli chce zjišťovat, co za tím stojí. Archeologie v jihozápadních končinách ji dlouhodobě fascinovala, ale po terénní škole Zia House – a jistém „místě ležícím mimo Chaco“ – před dvěma lety pochopila, že starodávná tajemství ceremoniálních prohlubní, dutin a petroglyfů v sobě skrývají něco víc. Že je třeba je vnímat jako slabé stíny něčeho jiného-

„A co má tohle nové naleziště společného s tvým synovcem?“ zeptala se nakonec.

„Když správa parku ohradila vstup do kaňonu provazem, okamžitě do věci zapojila státní univerzitu. Nechtěla riskovat příval plenitelů – nebo soudních žalob –, kdyby se tam našly i lidské ostatky. Katedra antropologie byla samozřejmě nadšená a někoho tam poslala.“

Frank si dal dlouhý doušek kávy.

„A dál?“

„Představa byla taková, že vyšetřování proběhne v tichosti. Možná se ani nic nenajde. Nebo možná najde, ale věc bude třeba konzultovat s nějakým místním pueblem. Přes zimu šlo všechno hladce: protlačilo se schválení naleziště; sepsaly se granty. S příchodem jara začaly práce v terénu a pak–“

„Se o tom dozvěděla média?“

„Jo, něco takovýho.“ Frank zaváhal. „Joshua si myslí, že dostala echo od někoho přímo na místě – to mu alespoň bylo řečeno, když si ho najala univerzita. Po tom, co začaly nepříjemnosti.“

Cassie svraštila čelo. „Amatérští sběrači?“

„Přímo se tam slítli. A jako kdyby věděli, co hledají nebo aspoň kde to mají hledat.“

Cassie vraštila čelo čím dál víc. Tihle lovci pokladů byli archeologická škodná a venkovské oblasti na americkém Jihozápadě pro ně představovaly ideální prostředí. Problém prohlubovala i hotová epidemie uživatelů tvrdých drog, která soužila tamější oblasti: artefakty se pro narkomany staly příhodným zdrojem peněz, pokud byli schopní najít kupce, co se na nic nevyptává.

Anebo, a to bylo ještě lepší, co nálezy mění přímo za drogu.

„Vypadá to, že si na chvíli sehnal stabilní práci.“ S nenadálou podezíravostí shlédla na krabici ve svém klíně. „Chceš mi prozradit i zbytek?“

Frank opět sáhl po kávě.

„Vlastně ani ne.“

V menší ze dvou obálek v krabici byl dopis adresovaný Cassii – dlouhý text z domácí tiskárny s rukou psanými poznámkami po okrajích. Cassie ho rychle prolistovala a ještě rychleji odložila.

Druhá obálka byla plná novinových výstřižků, fotokopií a několika fotografií. Většina výstřižků pocházela ze Santa Fe New Mexicanu. Několik jich bylo z Albuquerque Journalu. Fotografie byly digitální obrázky, rovněž zhotovené barevnou domácí tiskárnou.

Na všech kromě jedné byly nádoby, většina zvěčněná na místě výskytu a neurčitě si podobná. Šlo o objemné předměty – spíše ve stylu polních láhví než plochých nádob na semena –, které vypadaly, že jsou verzí keramiky se specifickým černobílým vzorem. Na některých snímcích byla ústí nádob zakroužkovaná červenou fixou.

Cassie jeden uchopila, aby si ho zblízka prohlédla. Pak s podmračeným výrazem sáhla po dalším.

Pavučiny?

Prošla všechny fotografie s kroužky.

Nebylo pochyb, že ústí oněch nádob něco uzavírá, ale vypadalo to příliš bytelně, aby se mohlo jednat o dílo kteréhokoliv z pavouků, co kdy viděla.

Nebo chtěla vidět.

Fotografie odložila a vyprostila menší krabici. Byla z prosté bílé lepenky a víko měla pevně zajištěné lepicí páskou.

Než ji stačila odstranit, Jupe a Juno začali kňučet.

Střep, který se v ní skrýval, vypadal jako úlomek z nádob na fotografiích: keramika s černobílým vzorem a s čerstvě odštípnutým okrajem. To málo, co viděla z tmavé hlíny, jí nic neprozradilo, ale vzor na střepu hyzdila jakási našedlá lepkavá změť.

Než se ho dotkla, obalila si prsty papírovým kapesníkem. Při bedlivějším pohledu odhalila další pavučiny, které nebyly tak úplně pavučinami.

Nakonec střep vrátila do vaty, krabici zavřela a pohodila ji zpátky do zmuchlaných novin. Oba psi se zklidnili. Posbírala výstřižky, fotografie, fotokopie a listy dopisu, všechno zasunula do příslušných obálek a pak se zhluboka nadechla.

„Ještě něco, o čem se nechceš zmiňovat? Jako třeba proč tvůj synovec chce, abych se tím začala zabývat?“

Pod Frankem zlověstně zaskřípěla stará kuchyňská židle.

„Všechno je to v tom dopise.“

Cassie se napila své chladnoucí kávy a čekala. Snažila se nemyslet na jedinou fotografii, kde nebyly nádoby. Na rubu bylo poznačené datum (asi před dvěma měsíci), na snímku policejní páska obepínající nevelkou plochu červené hlíny porostlé řídkou trávou. V prostoru vymezeném páskou ležel jakýsi podlouhlý objekt zakrytý plachtou.

„Joshua je žvanil,“ ozval se konečně Frank. „A jeho sestřenice tam u nich poslední dobou neví co s volným časem. Pověděla ti o tom, že?“

Julie Valdezová byla Frankova nejoblíbenější neteř. Taky to byla zanícená studentka antropologie na Univerzitě Nové Mexiko. Letos na jaře ji její manžel, pueblan ze Severních Tewanců, konečně přinutil k rozhodnutí, jestli bude žít s ním v pueblu Taos, nebo „marnit život“ disertační prací.

Pokud Cassie věděla, Julie marnila život šťastně a spokojeně. Jeho dřívější fáze bohužel zahrnovala i letní praktickou stáž v Zia House – a část, byť ne všechno, toho, k čemu tam došlo. Ačkoliv se mezitím ukázalo, že Julie má přímo nedocenitelné badatelské dovednosti, Frank jejím zapojením nebyl vůbec nadšený.

Nadšeně se netvářil ani teď.

„Po tom... incidentu před dvěma měsíci se celý naleziště málem uzavřelo. Nic se na tom místě ale nenašlo. Když policie o další položku do drogové statistiky ztratila zájem, všichni se vrátili do práce.“ Frank se zakabonil. „Ale otázky ani na chvíli nepřestaly. A členové univerzitní správní rady začali klást vlastní.“

Cassie jim to nemohla mít za zlé. Kromě těla na tom kriminalistickém snímku byla země poseta několika velkými černobílými keramickými střepy.

„Tak zkusím hádat,“ řekla. „Dělá Julie na tom nalezišti?“

„Ne, ale její katedra se na výzkumech podílí. Když jí Joshua zavolal ohledně tý záležitosti s mrtvým sběračem, trochu zapátrala v místní historii.“

Ukázal na obálky v Cassiině klíně.

„Řekl bych, že všechno je v tom dopise, ale zvláštní věci se tam děly už dřív. Nejen poslední dobou. Julie si to tam chtěla jet sama proklepnout, ale má teď výukový úvazek. Navrhla, že vedoucí naleziště by třeba mohla přijmout dobrovolnici–“

Cassie ztuhla. Po tom, co před dvěma lety viděla v tom „místě mimo“, omezovala své archeologické působení na pročítání hromad časopisů. Podivnosti si ji v této době nacházely samy dost často aniž by se po nich sama pídila, a přijímat pozvánky k aktivnímu hledání u ní nepřipadalo v úvahu.

Navíc na odjezd z Twenty Mile byla mizerná doba. Krávy a telata bylo třeba ustájit na zimu, s dvouročáky bylo třeba zajet na trh – seznam úkolů, který s Frankem ještě neprobrali, měl minimálně dvě stránky. To, co se podle jeho synovce teď dělo v okolí Bandelieru, mohlo počkat.

Když to ale řekla nahlas, Frank zavrtěl hlavou. „Tak to by sis měla vážně napřed přečíst ten dopis.“

Naposledy se takto vážně o něčem mimo záležitosti spjaté s chodem ranče vyjadřoval v lednu. A to byla uvězněná pod sněhem ve Warrenu ve Wyomingu – městečku s velikánským problémem spojeným s počasím. Který, jak se nakonec ukázalo, nebyl meteorologické ani přírodní povahy.

Cassie seznamu úkolů na zábradlí terasy věnovala poslední výmluvný pohled na rozloučenou. „No, myslím, že se na to půjdu podívat,“ řekla a dopila zbytek kávy.

Ještě jedna zkouška. „A pak nejspíš budu muset vytáhnout McAllisterovu krabici.“

Frank ani nemrkl.

2

O dva sendviče a závratnou spoustu kofeinu později si Cassie byla jistá pouze jednou věcí: amatérští sběrači jsou ze všech potíží Joshuy Yellowtaila tou nejmenší.

Jeho dopis mimo jakoukoliv pochybnost sděloval, že to sám dobře tuší. Listy rozprostřela po stole v celé jejich hustě psané nádheře, okraje poseté ručně naškrábanými poznámkami a neumělými náčrtky. Obsah dopisu tvořily převážně zápisky z deníku, který si Joshua na notebooku vedl ode dne, kdy ho najali k práci na nalezišti.

Po prvních několika stránkách vytáhla ze dna skříně krabici Daniela McAllistera.

Třesoucíma se rukama roztáhla starou prošívanou deku, kterou používala jako kamufláž, a to i poté, co o krabici loni v zimě řekla Frankovi. Po Warrenu. Otlučená kartonová krabice od piva – černou fixou označená slovy C. BARRETTOVÁ PROSÍM OTEVŘÍT – byla další upomínkou na školu Zia House. A nevyžádaným odkazem jejího správce: bývalého profesora Jihozápadní archeologie, jenž padl za oběť nemístné zvědavosti, alkoholu a Vnějšku.

S McAllisterem se seznámila při pátrání po nezvěstném spolužákovi. Místo aby jí ho pomohl hledat, podělil se s ní o svou zkušenost se zbrusu novým paradigmatem Zia House, které představovalo nedávno objevené „místo mimo“. Také jí půjčil jisté pojednání, které jí rozbouralo spánek, ale pravděpodobně zachránilo život.

Šanci vrátit Etnografický rozbor jistých událostí z roku 1928 spjatých s hliněnými stavbami v blízkosti Bingeru v západní Oklahomě už nedostala. Takže ho přiložila do krabice, kterou později našla při vykládání svého džípu. Spolu s hromádkou svých vlastních deníků k němu McAllister připojil i dopis. V něm za mohutné podpory poznámek s odkazy na bingerskou monografii a několik dalších zdrojů spojoval Jihozápadní lokace a mýty s jinými, méně známými.

Lokacemi a mýty mnohem, mnohem staršími.

Když si tento dopis před několika měsíci znovu přečetla, zastrčila ho za knihovnu vedle svého pracovního stolu. Vytáhnout ho bude bolet a pochybovala, že zapomněla jeho obsah – ať se o to snažila sebevíc.

O nádobách nebo Bandelieru se v něm McAllister na každý pád moc nerozepisoval.

Na oněch stránkách ne. Ale ve svých denících?

C. BARRETTOVÁ PROSÍM OTEVŘÍT. Jako bych měla na vybranou. Ohmatané vázané zápisníky vyzvedávala na světlo a začínala v nich pátrat po klíčových pojmech. Bandelier, jistě (jak antropolog švýcarského původu, tak naleziště), ale také kaňon Frijoles, Tyuonyi, Pueblo III. období, Pueblo IV. období a pohoří Jemez. A jako by něco tušila, přidala i černobílý vzor.

Přesto zpočátku nic zásadního neobjevila. Než akademicky – a právně – upadl v nemilost, byl specialitou Daniela McAllistera Fenomén Chaco. Až později, kdy přišel o granty a podporu univerzity, se uchýlil k obskurnějších místům.

Ale když se tak stalo–

V prstech stiskla ušmudlanou stránku, kterou si právě letmo prohlížela. V jejím středu, pod zápiskem stěna dutiny? Oblast kaňonu Frijoles? a nečitelným datem, McAllister zakreslil petroglyf, který se vymykal všemu, co sama spatřila na nalezištích, jež navštívila, nebo v těch několika málo knihách, jež vlastnila.

A nebylo to něco, co by dokázala přehlédnout.

Prohlédla si kresbu pozorněji. Rozhodně na ní byla křídla; nebyla to však krátká křídla z glyfu papoušků obecně nebo specificky arů. Nebyly to ani prosté čárky vlastní vážce. Tato křídla byla doširoka roztažená a silná, stejně velká jako tělo. Ale tělo čeho?

Nevsadila by si na ptáka ani hmyz; obrys byl hranatý a jaksi krabí a křivky pod ním vyvolávaly dojem celé řady noh. Nahoře spočívalo malé tělísko ježící se kratšími čárkami a jednou delší křivkou (sosákem?). Takže něco mytického; nebo duchovního.

Nebo horšího.

Čelo se jí zbrázdilo vráskami. Během uplynulých prázdnin pracovala jako dobrovolnice v charitativní dílně kousek od Sheridanu – a dozvěděla se tam víc, než chtěla, o Autentických starobylých vzorech pro silnější komunitu.

Možná se něco takového dozvěděl i McAllister. Pod kresbičku dopsal několik útržkovitých poznámek. Mýtus o Křídlatcích z Pennacooku? Vermontské povodně 1927? Incident s Akeleym?

Žádný z těchto odkazů jí nijak nepomohl, ale slabě ji zamrazilo kolem páteře. Na dalších třech stránkách byly tři další náčrty. Jeden nesl označení Národní přírodní památka Petroglyfy, nedávný objev. Další dva pocházely z obskurnějších nalezišť blíž k Bandelieru.

Třebaže si byly všechny petroglyfy podobné, nebyly zcela identické. Na jednom se delší křivka rozvíjela – směrem k patrně lidské postavě. Na dalších dvou pozice křídel naznačovaly let. A na jednom z této dvojice se křivky kolem něčeho jakoby ohýbaly (něco svíraly?).

Zápisník si zvedla blíž k očím a snažila se na křídla zaostřit. Možná to byl nějaký kroužek. Nebo válec. Nebo okrouhlá nádoba.

Dotazoval jsem se v pueblu [nečitelné], psalo se dál v McAllisterových poznámkách o něco níž. Mnohým nic neříkaly. Ti, kdo je poznávali – samí staří lidé – se je zdráhali vysvětlit. Nakonec jsem to zkusil na obchodní stanici v [nečitelné] a dočkal se bláznivé turistické vyprávěnky o měsíčních létavcích-

Tento příběh zabíral několik dalších stran. McAllisterovy spekulace a komentáře se táhly na několika dalších listech. Když konečně všechno přečetla, nechala deník otevřený a vrátila se k Joshuovu dopisu a zalitovala, že si místo další kávy nedala spíš rum s colou.

Na novém nalezišti nezaznamenal žádné zvláštní petroglyfy, ale byly tam spousty nádob. Většina byla objevena daleko v zadních částech dutin, uložená v drobných shlucích. Téměř všechna jejich ústí byla utěsněna, ačkoliv v husté síťovině nevězel žádný hmyz ani pavouci. Nebyly nalezeny žádné střepy ani poničená keramika – pouze nedotčené nádoby v pozoruhodně výtečném stavu.

Přinejmenším do doby, než je našli sběrači.

Cassie při čtení přidušeně klela. Feťáci byli neúnavní kořistníci, ale přemíra energie u nich vedla k roztěkanosti – a svou roli sehrálo i šmejdění s baterkami. Bylo nabíledni, že se něco rozbije. A jelikož nádob byla kvanta, nikomu na nich nijak zvlášť nezáleželo.

Nikomu kromě Joshuovy nadřízené, doktorky Antoñie Alvarezové. Ta podle něho vnímala každý střep jako osobní újmu; nebo ostatky nějakého ohroženého živočišného druhu. Pokud věděla, jejich specifický černobílý vzor byl unikátní právě pro ono naleziště. Vzorky a snímky rozeslala několika dalším badatelům, ale bez úspěchu.

V posledním zoufalém pokusu dopídit se vodítek jeden úlomek dokonce poskytla svému známému, chemikovi na univerzitě. Výsledky jí ještě nepřišly, ale byla si jistá–

Cassii se stáhlo hrdlo. Jedinečný keramický vzor. Extrémně lokalizovaný petroglyf. A obojí z prostoru jednoho dosud nedotčeného naleziště.

Popadla McAllisterův deník s jeho „turistickou vyprávěnkou“, položila ho vedle dopisu Joshuy Yellowtaila a pustila se do srovnávání. Joshuova nadřízená se nijak nezmiňovala o měsíčních létavcích, ale poukázala na místní pověst z bandelierských letních nočních vycházek. Před několika lety při jedné z takových výprav svítil měsíc v úplňku – a přes jeho tvář se mihlo několik prazvláštních stínů.

Všichni věděli, že v kaňonu Frijoles sídlí netopýři, ale dokonce ani ranger, který vycházku vedl, nedokázal několika pozorovatelům namluvit, že viděli zrovna netopýry. Výsledkem byl článek v Santa Fe New Mexican, který Joshua svědomitě okopíroval.

Cassie si ho několikrát přečetla, ještě jednou si prohlédla McAllisterovy skici, pak v mobilu vyvolala apku měsíčních fází a do snímku nejen nádob doplnila datum.

O pět minut později si už balila věci.

3

Zatímco opatrně naváděla džíp po kameny poseté stezce, kterou sotva dokázala rozeznat na Joshuově mapě, Cassie cítila, jak jí v týlu stékají pramínky studeného potu. Dnes odpoledne, pod oblohou bez jediného obláčku a v objetí vánků provoněných borovicemi, vjížděla do nesnází. A byla si toho dobře vědomá.

Navzdory všem detailním informacím, které si na cestě do Nového Mexika poslední dva dny opakovaně pročítala, jí Frankův synovec nesdělil všechno. Rozhodně tedy o minulém měsíci, který strávil na nalezišti. Poslední vlepené deníkové zápisky nebyly jen stručnější; byly také vágnější, jako by se usilovně snažil něco neprozradit.

Dostatečně znepokojivé bylo už to, co se mu do slov vložit podařilo.

Ve snaze identifikovat černobílý vzor se doktorka Alvarezová se svými úlomky a otázkami vydala až do Gallupu, Mekky obchodůchtivých narkomanů.

Ale ani majitelé tamějších krámků jí jinak nepomohli – což jim ovšem nebránilo podělit se o místní zkazky ohledně bandelierské oblasti.

Některé z těchto historek byly ještě bizarnější než to, co psal McAllister. Doktorka Alvarezová nevěděla dost na to, aby se vyptávala na petroglyfy, ale měsíční létavci (nebo něco podobného) se přesto ve zkazkách objevovali. Podobně jako tomu bylo u roswellských mimozemšťanů, ani zde nebyla žádná pozorování patřičně zdokumentovaná, a u značného počtu dalších zmínek hrál roli alkohol. Nepanovala téměř žádná shoda na jejich vzhledu. Někdo mluvil o korýších, někdo o netopýrech nebo hmyzu a někdo jiný zase tvrdil, že tito tvorové měnili podobu nebo připomínali něco úplně jiného.

K téměř všem pozorováním došlo v době kolem úplňku.

Poněvadž se v žádném z vyprávění nemluvilo o keramice, doktorka Alvarezová dotazování nakonec vzdala a vrátila se na naleziště. Nic zásadního nepřineslo ani následné pátrání na Museum Hillu v Santa Fe, kromě zjištění, že jednu docentku z Wheelwrightu její navažská prababička nabádala, aby se držela co nejdál od kaňonů.

Mezitím, i navzdory usilovným snahám Joshuy Yellowtaila, pokračovaly plenitelské nájezdy. Sběrači noc co noc nacházeli nové poklady. Doktorka Alvarezová ráno co ráno sbírala střepy a nadávala. Joshua měl podezření, že plenitelům dává tipy někdo z doktorčina týmu. Alvarezová si tím byla jistá – což byl také důvod, proč se zasadila o Cassiino přijetí.

A moje minulá dobrovolnická zkušenost dopadla tak skvěle.

Cassie pevně sevřela volant, když jedna přední pneumatika málem uvázla ve výmolu. Za ním se stezka rozšířila a vyústila na prostranství, kde už stálo několik dalších vozidel. Jen co sama zaparkovala, sáhla do palubní přihrádky pro pistoli, zkontrolovala ji a vsunula ji do pouzdra pod spodním okrajem košile.

Pořád z toho měla nepříjemný pocit, ale nemělo smysl hloupě riskovat. Určitě ne po loňské zimě. Peněz v Twenty Mile nikdy moc nebylo, ale když se zapsala do kurzu pro žadatele o zbrojní průkaz, Frank neskrýval úlevu. Už se nemusela bát silničních kontrol a odhalení velké čtyřiačtyřicítky, kterou schovávala v lékárničce. Už nehrozilo, že v různých situacích nebude připravena.

Za předpokladu, že se na tu či onu situaci připravit vůbec lze.

Když se ubírala úzkým kaňonem, překvapovalo ji, kolika dutinami jsou poseté okolní stěny. O dávných obyvatelích se nezmiňoval žádný Joshuův článek. S výjimkou keramiky tu nebylo skoro nic, co by probouzelo archeologický zájem: žádné kupy odpadků, žádné nástroje nebo zbraně. A ještě před dvěma měsíci tu nebyly ani žádné lidské ostatky.

Při pohledu těch slepých očí plných stínů cítila, jak se jí svírá hrdlo. Pokud tady do tufu nekopali lidé, tak co?

O několik minut později jí pleskání jasně modré plachty sdělilo, že je na místě.

„Cassie?“

Jedna ze tří postav pod plachtou – mladší muž v khaki košili – zvedl ruku, aby si zastínil oči.

„Cassie Barrettová?“

Cassie sevřela popruh batohu a posledních pár metrů doklusala.

„Omlouvám se, že jdu pozdě,“ pronesla hlavně k ženě sedící vedle mladíka. „Sice jsem měla mapu, ale–“

Doktorka Antoñia Alvarezová nad její omluvou jen mávla rukou. „Mapy tady moc nefungují.“

Byla to vysportovaná čtyřicátnice, ačkoliv pod tmavýma očima se jí rozlévaly ještě tmavší kruhy. Seděla u skládacího stolku s notebookem a tácem se střepy, ale při Cassiině příchodu všechno odložila.

„Nevím, proč se tím vůbec zatěžuju.“ Posmutněle na střepy pohlédla. „Nemám nejmenší tušení, odkud se většina z nich vzala, a zítra jich bude ještě víc.“

Potom pohledem sklouzla k hubené blonďaté dívce, která opodál balila vybavení.

„Kit, o to už se postaráme. Můžeš se vrátit do města.“

Cassie očekávala, že dívka – že by studentka? – okamžitě odejde, ta však nikam nepospíchala. Doktorka Alvarezová mlčela, dokud Kit nezmizela za zákrutem stezky.

Zdálo se, že Joshua Yellowtail cítí stejné rozpaky.

„Jsem moc rád, že jste sem mohla přijet, Cassie,“ prohlásil nakonec. „Když jsem se bavil se strýcem Frankem–“

„Neměl s tím problém. Tedy pokud to bude jen několik dní.“

Joshuův výraz se nezměnil. Oba věděli, jak málo mohou v Twenty Mile v současné době postrádat třeba jen jeden pár rukou. Když doktorka Alvarezová ukázala na prázdnou židli, Cassie se vděčně posadila.

„Vaše podklady hladce prošly,“ řekla doktorka. „Julie Valdezová o vás říkala samé hezké věci a máte dostatečnou prokazatelnou praxi, aby nic nenamítala ani moje katedra.“

Podala jí dobrovolnický formulář a propisku. „Jde samozřejmě o krátkodobý post.“

Cassie přikývla. „Třeba tři dny?“

Doktorka vrhla ostrý pohled na Joshuu Yellowtaila.

„Myslela jsem, že jsme probírali–“

Že mi neřeknete, co se tady krucinál doopravdy děje?

„Ověřila jsem datum toho snímku s policejní páskou,“ řekla nakonec Cassie. „Byl úplněk, před dvěma měsíci. A zdejší nádoby – nebo minimálně střepy – vyvolaly v Gallupu určité zvěsti o ,měsíčních létavcích'.“

V ruce pevně sevřela batoh opřený o židli.

„Jiné zvěsti, ale podobného ražení kolují i v těchto končinách.“ A doplňují je petroglyfy. Což znamená, že už je to pěkně dlouho. „Za tři dny a noci ode dneška máme zase úplněk – dožínkový úplněk.“

Páteř se jí zachvěla mrazivou jistotou.

„Tak co se tady stalo za úplňku minulý měsíc?“

Jedinou odpovědí jí chvilku bylo pouze vrzání cikád.

Joshua pak sáhl po svém mobilu, ťuknutím na něm vyvolal jakousi fotografii a podal jí ho.

Byl to noční snímek, mírně rozostřený. Na hlíně leželo tělo mladé ženy – oblečené v potrhaných džínách a krátkém tričku. Přišla plenit. Nylonový tlumok hladově otvíral hrdlo, aby přijal její nejnovější trofej, která ovšem ležela opodál rozbitá na kusy. Cassie i v záři blesku rozeznala výrazný vzorek.

Kvůli tomu se jí však hrdlo nestáhlo.

„Jak se to-?“

„Nemáme ponětí,“ odpověděl Joshua přiškrceným hlasem. „Ale myslím, že jsem ji našel těsně po tom, co k tomu došlo, ať to bylo cokoliv.“

Oba pohlédli na telefon. Na dívčinu zkřivenou tvář, v níž zamrzl výkřik, na doširoka otevřená zakrvácená ústa.

„Kontroloval jsem jedno z našich posledních objevených nalezišť,“ pokračoval Joshua. „Zdálo se mi, jako bych z jedné dutiny něco zaslechl. Nebyla úplně blízko, tak mě napadlo, že se tam přikradu a udeřím na ně, až se budou plížit ven.“

Zaváhal.

„Po pár minutách jsem před sebou uslyšel něco jako bzučení – ale nic, co by vydával hmyz. Teda hmyz, se kterým jsem měl doposud tu čest. Skoro mi to připadalo, jako by mi to bzučení procházelo lebkou – nebo se ozývalo přímo v ní–“

Další odmlka. O něco delší.

„- a pak se ozval jakoby krátký výkřik. Dívčí. Ale nedozněl, jak obvykle doznívá. Spíš jako by ho něco zadusilo, jako by jí někdo něco strčil do krku.“

Aniž zvedla zrak od displeje, Cassie se přinutila přikývnout.

„Když jsem se tam dostal, byla na tom... takhle. Bzučení už slyšet nebylo. A všude byly střepy–“

Upřel tázavý pohled na doktorku Alvarezovou.

„Pokračuj,“ pobídla ho. „Klidně to povykládej celé.“

„Po tom, co se stalo minule, mi došlo, že když nahlásím další úmrtí, jednou provždy to tady zavřou. Tak jsem to neudělal.“ Joshua si prohrábl krátké vlasy. „Tělo jsem uložil do dutiny, kterou už vyprázdnili ti, co tady rabují. A pak jsem do posledního kousku sesbíral střepy té nádoby.“

Cassii se stáhl žaludek.

„Mrtví feťáci nejsou v těchhle končinách nic neobvyklého,“ poznamenala doktorka Alvarezová. „V Santa Fe se schází spousta lidí na útěku. Někteří se tady objevují sjetí; a jiní je nacházejí.“

Pevně stiskla hranu stolu.

„Je to o to horší, že máme vlastního místního dealera – možná přímo vařiče –, který si bokem přivydělává kšeftováním s artefakty. Směňuje drogy za nádoby a všechno ostatní, co mu kdo přinese, což je spousta věcí.“ Tlakem jí zbělely klouby prstů. „Z drancování mýho vlastního naleziště!“

Joshua se na Cassii podíval s výrazem, jako by si chtěl postesknout a je to tady zas.

„Zrovna dneska ráno,“ navázala doktorka Alvarezová, „jsem konečně dostala výsledky chemické analýzy hlíny jednoho střepu. A něco takového jsem nečekala. Čedič, spousta čediče – a dokonce armalkolit.“

Cassie svraštila čelo. „Armal-co?“

„Je to minerál. Dost vzácný. A první místo, kde došlo k jeho objevu, byl povrch Měsíce.“

Joshua měl v očích pochyby.

„Měsíční nádoby?“

Cassie sáhla do batohu pro McAllisterův deník a nalistovala na překreslené petroglyfy. Kresbičky měsíčních létavců. Vybrala ten, který nesl kroužek, a deník přes stůl posunula před doktorku.

V tichu, které se rozhostilo, Cassie cítila, jak jí v týlu zasychá studený pot.

Doktorka Alvarezová ostře vydechla.

„To je... zajímavé.“ Ošoupaný deník zvedla. „Ráda bych si to na noc půjčila, jestli vám to ne–“

„Udělala jsem vám kopie.“

Než doktorka stačila něco namítnout, Cassie se svého majetku opět zmocnila a bezpečně ho odložila. Pokud archeoložku neuspokojila obálka, kterou dostala na oplátku, nedávala to na sobě znát. Nebo aspoň ne výrazně.

„Až budu psát protokol z terénu, ten originál budu stejně potřebovat. Keramika, kterou tady nacházíme, je jedinečná. Nejen hlínou, ale i tím černobílým vzorem.“

Cassie přikývla a snažila se tvářit, že ví víc, než pravděpodobně odpovídalo skutečnosti.

„Je na nich ještě něco,“ dodala doktorka Alvarezová. „Ale jen na těch uzavřených, těch, co mají tu síťovinu.“ Tváří se jí mihl neklid. „Nebo co už to je.“

„Děje se to, když se jich dotknete.“ Joshua klesl hlasem. „Dochází k jakési hmatatelné reakci–“

„A nejen to. A děje se to ve vaší hlavě.“

Hlídač a archeoložka se po sobě podívali. Cassie nabyla zřetelného dojmu, že to, co Joshua popisoval, zažili každý zvlášť. A pak se o tom nikomu nezmínili, z kdovíjakého důvodu.

Ji samotnou takových důvodů napadalo hned několik.

„Mohl bych vám ukázat jednu skrýš,“ prohlásil nakonec Joshua. „Ještě včera večer byla v pořádku. Myslím, že zdejší nájezdníci o ní ještě nevědí–“

Zarazil se. „Jestli by to teda nevadilo, paní doktorko.“

Než doktorka Alvarezová odpověděla, zabloudila pohledem dozadu k parkovišti.

„Jak je libo,“ řekla. „Ale dávej pozor. Ztrácet další a další nádoby si nemůžeme dovolit.“

4

Než Joshua Yellowtail opět promluvil, procházeli několik minut kaňonem. Cassie vzhlížela ke stíny poďobaným stěnám a kladla si otázku, o čem ještě ve svém dopise pomlčel.

Nebo mu to někdo nařídil?

I ředitelka Zia House se honila za něčím jedinečným – a dostala to. Nebo to dostalo ji, tak jak to Vnějšek s lidmi dělává, když nedávají pozor. Když si myslí, že objevili nějakou soukromou výjimku z pravidel tohoto světa, ale pořád to bylo OK, všechno to bylo naprosto přirozené–

„Ptal jsem se, jestli máte baterku...“

Cassie mu věnovala provinilý úsměv. „V batohu.“ Pobavení vyprchalo. „Ale do žádných temných otvorů nejdu, dokud mi neřekneš, co se děje s doktorkou Alvarezovou. Proč mě tady vůbec chtěla mít?“

Joshua se opatrně rozhlédl do stran a nahoru.

„Kit Bakerová.“ Pokrčil rameny. „A akademická definitiva.“

Cassie sebou trhla. Zrovna když jsem si myslela, že už to nemůže být lepší.

„Myslí si, že Kit předává informace sběračům?“

„Určitě někomu, kdo s nimi spolupracuje. Možná tomu dealerovi, o kterém mluvila – myslím, že se jmenuje Len Mason. A je to opravdový bídák. Párkrát už jsem ho odsud vyháněl.“

Zaváhal. „Nevím, proč to Kit dělá, i když s doktorkou Alvarezovou moc nevychází.“ Delší odmlka. „Ale věděla o tom novém nalezišti z minulého měsíce. A taky o tom na té fotce, co jsem vám posílal.“

Cassie si skousla ret.

„Mám vůbec chtít něco vědět o té definitivě?“

„Já sám o ní oficiálně nevím. Ale když děláte hlídače, naučíte se mít nastražené uši.“

A pokud zjistila něco o omrzlinách, odnášela si ponaučení, že se jim dá důvěřovat.

Jupe a Juno se ten střep ani trochu nelíbil. McAllisterovy poznámky a chemická analýza doktorky Alvarezové do sebe až podezřele dobře zapadaly.

Teď tedy byla na místě a chystala se vrhnout do dutiny s kdovíkolika celými nádobami – a dotknout se jich.

Odolala nutkání zkontrolovat malou osmatřicítku, kterou měla zasunutou pod košilí, a pokračovala v chůzi. Joshua Yellowtail byl koneckonců Frankův synovec. Nejspíš nehrozilo, že ji vystaví nějakému nebezpečí.

Jenže taky by do něj neřekla, že bude ukrývat nepohodlné tělo.

O několik minut později se zastavil a v kaňonu ukázal na stěnu těsně nad svou hlavou.

„Možná proto ji slídiči napřed nenašli. Není snadné se tam dostat, i když někdy tu musel být přistavený žebřík. Nebo se tam dalo vyšplhat po dnes už zvětralých škvírách.“

Cassie k temnému ústí zvedla podmračené čelo.

„A jak tedy doktorku Alvarezovou napadlo to tam vůbec proklepnout?“

„Údajně tu slyšela něco divného ve větru.“ Joshua pokrčil rameny. „Já vím akorát to, že o tom neřekla nikomu ze svých studentů – a na sklonku dne si sem vždycky nosí vlastní štafle.“

Cassie shodila batoh a vytáhla z něj baterku a pracovní rukavice. Potom vyskočila, aby se zkusila zachytit okraje dutiny, a při druhém pokusu se jí to podařilo. Když pak šátrala po skalní stěně nohama, aby se měla o co zapřít, Joshua si propletl prsty, udělal stupátko a pomohl jí.

„Díky.“

Podal jí baterku. V kuželu silného světla dutina vypadala větší a vyšší, než se zdálo zvenku. Strop byl tak vysoko, že se pod ním skoro napřímila. Nebo aspoň nahrbila. Opatrnými krůčky se začala šinout k zadní stěně.

Do nosu jí vnikal minerální zápach hlíny a prachu. Nic jiného. Zatím by to šlo-

Ustrnula. Hrstka nádob uložená v zadní části dutiny měla hrdla zakrytá síťovinou hustší než nádoby na Joshuových fotkách. Navíc vypadala čerstvě; ve světle baterky se stříbřitě leskla vlhkostí.

Pokud šlo přímo o nádoby, měly jasný černobílý vzorek. Nepodobaly se muzejním exponátům s omšelou šedí na křídovém podkladu ani střepům se zašlým uhlem na vybledlém okru, které ji uváděly v pokušení v krámcích, kde se s nimi obchodovalo. A neviděla na nich žádné praskliny nebo odštípnutá místa – přinejmenším z odstupu.

Zblízka nádoby, ze všeho nejvíc připomínající polní láhve, působily ještě znepokojivěji, jako kdyby je tady jejich tvůrce z kultury Anasaziů jen tak odložil a odešel. Ale pokud šlo o jejich vzor, doktorka Alvarezová měla pravdu. Pod jednoduchým šrafováním a spirálami, kosočtverci a zubatými čarami zanechalo otisk něco jiného.

A všechny ty spirály jako tmavé galaxie poseté hnisajícími hvězdami-

Cassie zaťala zuby a stáhla si levou rukavici.

Potom, než si to stačila rozmyslet, přitiskla k nejbližší nádobě dlaň.

Zpočátku necítila nic kromě chladné cizorodosti hlíny. Nádoba pod její rukou se stáčela... směrem ven. Ven k nejřidšímu okraji vesmíru, kde se všechny zákony malých modrých sféroidů tříští o zárodečný Vnějšek.

Kde jediným lidským zvukem je niterný jekot.

5

Se zády rozbolavěnými po dlouhé dopolední katalogizaci střepů Cassie za chůze po stezce přidušeně klela. Nebylo divu, že zapomněla na oběd. Když se včera odpoledne vrátila z krátkého pěšího výletu, jen s vypětím sil se bezpečně dopravila do Santa Fe. Registrace v hotelu byla sama o sobě velké dobrodružství.

Spánku se dočkala až nad ránem. Když usnula, sny ji však záhy dohnaly zpátky na jedinou židli v pokoji, kde až do kuropění listovala McAllisterovým deníkem.

Ze všeho nejvíc ji zaujaly jeho komentáře k historce o měsíčním létavci. Neuměla si představit, co může mít společného povodeň ve Vermontu s turistickými zkazkami v Novém Mexiku – tedy až do okamžiku, kdy si znovu prohlédla jeho čtyři petroglyfy. Popisky v článcích z roku 1927 neodpovídaly jeho kresbám dokonale, ale byly blízko. Neexistoval pro to žádný dobrý důvod. Neexistovalo žádné vysvětlení pro předmět, který třímal jeden „létající“ glyf.

Přinejmenším takové vysvětlení, nad nímž by se chtěla zamýšlet po tom, co se dotkla oné nádoby.

Otřela si levou ruku do džínů a pokračovala v chůzi. Ztratila chuť, ale limonáda z jejího chladicího boxu bude vítanou změnou po vlažné vodě, kterou nabízela doktorka Alvarezová. I té navíc nebylo mnoho: archeoložka si vzala několik láhví, když ráno i se štaflemi odešla. Prý se blíží poslední vlna monzunových dešťů. Ve své nové oblíbené dutině nesmí marnit ani minutu.

Pokud jí Joshua řekl o včerejší návštěvě, doktorka se o ní nezmiňovala. Nechystala se to udělat ani Cassie. Ne když s nimi byla Kit, která si ještě hrála s notebookem, dlouho poté, co měla–

“... jsem skoro na nule, sakra. A říkals, že mi něco seženeš.“

Její hlas se nesl z parkoviště vpředu. Cassie tipovala, že mluví do telefonu; byl tu o dost lepší signál, i když pořád to nebyla žádná hitparáda.

Nezněla bůhvíjak skvěle. Cassie si všímala, že větší část dopoledne vypadala jaksi sklesle – nejspíš byla po opici. Nebo na ni něco lezlo. Nebo ...?

Vklouzla do borovicového hájku vedle stezky a nepřestávala poslouchat.

„Ne, do konce měsíce ne!“

Ať Kit v telefonu slyšela cokoliv, nelíbilo se jí to.

„Víš, že to fungovat nebude, ty hajzle.“ Dlouhé ticho. „Koukni, možná ti něco seženu. Další várku–“

Cassie si skousla dolní ret. Joshua měl pravdu: slídiči, nebo někdo, kdo je ovládal, dostávali pomoc zevnitř. A nebylo to ani poprvé.

„Takže co mám teď dělat? Pověsit se na ni? To by dopadlo vážně skvěle.“ Kit už chraptěla. „Vím akorát to, že si s sebou někdy bere štafle. Jestli zjistím něco dalšího–“

Odmlčela se. Po několika minutách – a dalších nadávkách – opět vykročila po stezce, poměrně blízko Cassiina úkrytu.

Cassie se stáhla do hlubin stínů a zatajila dech. Nemělo cenu popírat, že dělala přesně to, co by dělala, kdyby si jí někdo všiml – a Kit byla celou dobu nervózní. Možná se jí blížil absťák, ale od čeho?

A kde to shání?

Otázky ji rozptylovaly, dokud Kit nepřešla, ruce zastrčené v kapsách. Vypadala ještě bledší než ráno a víc sebou cukala. Světlé vlasy měla potem přilepené k čelu. Ať se soustředila na cokoliv, nezdálo se, že jeví zájem o své bezprostřední okolí–

Ale stejně neexistoval způsob, jak by si tím Cassie mohla být jistá.

Cassie odpoledne neodjížděla; doufala, že si bude moct promluvit s doktorkou Alvarezovou, až se vrátí. Po první rozpačité hodině si uvědomila, že pracuje o samotě; Kit poměrně brzy zvedla kotvy, stěžovala si na bolesti břicha. Vypadala, že jí není dvakrát dobře, ale Cassie cítila spíš zvědavost než soucit.

Než aby riskovala, soustředila se na svůj tác s úlomky – po včerejšku to nebylo nijak těžké. Dotýkat se jich byla zase síla. I v jednorázových rukavicích, které Alvarezová při práci vyžadovala, jí konečky prstů ucukávaly od jejich až příliš dokonalých ploch.

A čerstvě odlomené okraje byly ještě horší.

Nic vyrobeného z místní hlíny by nemělo mít barvu mezihvězdného prostoru nebo být prokvetlé minerálem objeveným na Měsíci. Jak to je vůbec možné? Pak tu byly McAllisterovy kresby petroglyfů zobrazujících měsíční létavce... a bandelierská pozorování během vycházek za úplňku–

Cassie vyhlédla na nevinnou oblohu za stínem plachty a zachvěla se.

Nadešel a minul konec pracovní doby a doktorka Alvarezová se stále nevracela. Univerzitní notebook, tác se střepy a další pomůcky Cassie uzamkla do malého přívěsu a za častého ohlížení vykročila po stezce.

Už jen z pomyšlení, že je někdo v takto pokročilou hodinu v oné dutině, se jí stáhl žaludek. Manipulovat s úlomky nebyla žádná legrace, ale přinejmenším působily pokud ne normálně, tak aspoň netečně. Na rozdíl od té nádoby s hustým síťovím v hrdle, které se dotýkala včera.

Je na nich ještě něco, řekla doktorka Alvarezová. Nebo v nich? Pokud po sobě plenitelé zanechávali rozbité schrány, bylo nasnadě, že je zbavují obsahu. Ani Alvarezová, ani Joshua se však nezmiňovali, že by takto něco našli, a novinové články se soustředily pouze na keramiku.

Přesto nádoba, na niž Cassie položila dlaň, nebyla prázdná. Její obsah v ní rezonoval úděsnou realitou–

Strnula. Na parkovišti vpředu se o její džíp opíral muž, který jí nebyl nijak povědomý. Řečí těla sděloval, že je tam už drahnou chvíli, a nevypadal spokojeně. Nebo neozbrojeně.

Hlaveň jeho brokovnice byla o poznání kratší, než stanovoval zákon, ačkoliv na Cassii nemířil. Neuměla určit, jestli si jí už stačil všimnout, ale musela předpokládat, že ano – a nablízku nebyly žádné stromy. Bezpečnější jí nepřipadalo ani udělat čelem vzad a vyrazit na útěk.

Vsunula ruku pod spodní okraj košile.

Sešle vyhlížející muž se na ni chvilku díval a potom zvolna pozvedl hlaveň. „Pořád je dost daleko!“

Rychle ukročila a tasila vlastní zbraň. On svou brokovnici nesklonil.

Zamrazilo ji. „O co vám jde?“

Odchrchlal si a poslal slinu do hlíny mezi nimi.

„Mám pro vás vzkaz.“ Zachrchlání. Odplivnutí. „Že si máte hledět kurva svýho. A že se máte vrátit tam, odkud jste sem přijela, ať je to kdekoliv.“

Cassii horečně vířily myšlenky. Tenhle chlapík nečekal, že bude ozbrojená – Kit si přece jen něčeho nevšimla? –, ale neucouvl. Těžko říct, co za tím mohlo být, i když na plnohodnotného feťáka nevypadal nijak zvlášť vycukaně.

A ona nebyla nijak zvlášť mrtvá. Prozatím.

„Je to první pozitivní věc, co se tady stala za spoustu let. První šance přijít si na slušný prachy.“ V prstech ještě pevněji sevřel pažbu. „Těch nádob pořád není dost... na trhu nikde na nic takovýho nenarazíte–“

Přerušilo ho burácení motoru velkého pick-upu. Rychle se blížil a nezdálo se, že by si řidič dělal kdovíjaké starosti s bezpečností. Když Toyota Tundra najela k muži tak těsně, že ho málem srazila, agresor si v ruce přesunul zbraň – a Cassie vyrazila do úkrytu.

Než Joshua Yellowtail vystoupil z pick-upu s pistolí v ruce, po muži se slehla zem.

„Jste v pořádku, Cassie?“

„Víceméně.“ Jen co vyklouzla zpoza stromů, Joshua se na ni významně zadíval. Honem vrátila osmatřicítku pod košili.

„Prosím, řekněte, že na ni máte povolení.“

Když přikývla, sám také vrátil pistoli do pouzdra a přešel k džípu, aby zkontroloval, jestli nedošel nějaké újmy. Ani jeden si na autě ničeho nevšimli, ačkoliv Cassie přiznala, že se to možná jen těžko pozná.

„Mimochodem, skvělé načasování,“ podotkla. „Díky!“

Pokrčil rameny. „Jen jsem přijel do práce s mírným předstihem.“ Pak se znovu zamračil. „Co po vás Len Mason vlastně chtěl?“

Prohnal se jí zbytek adrenalinu. Ach tak.

„Kit mu musela něco říct. Přes oběd tady chodila s telefonem a dost dramaticky prožívala, že je ,skoro na nule'. V té chvíli jsem netušila, s kým to mluví–“

Když mu vylíčila zbytek, Joshuův výraz potemněl.

„Doktorka Alvarezová si myslela, že Kit má možná problém. Nejspíš s oxykodonem. Kit má v prdeli záda po nějaké bouračce a pořád na to bere prášky.“ Stále víc vraštil čelo. „Mraky prášků.“

A vysokoškoláci si nevydělají ani na slanou vodu. Cassie zachmuřeně přikývla.

„Otázka zní,“ řekl Joshua, „co s tím uděláme?“

„Žádný šerif. Žádná policie.“

Představa, že by s nádobami přišla do styku ruka zákona, u nich obou vyvolala dlouhé mlčení. Mason měl pravdu: na černém trhu nic podobného neexistuje – nebo na této planetě, tušila Cassie. Jak to mohli jeho narkomanští nájezdníci ignorovat?

Joshua si povzdechl.

„Dobře, ale přinejmenším doktorce o tom říct musíme. Hned teď. Ať sama posoudí, co s Kit udělá – i když jejím vyhazovem tohle drancování nezastaví–“

Odmlčel se a najednou nasadil optimističtější výraz.

Cassie na něho zůstala hledět.

„Co je?“

„Možná ji nebude potřeba vyhazovat. Možná bude jen stačit, když se zajde podívat na ty nový objevy.“

A my oba bychom si měli dát vyšetřit hlavu.

Ale lepší nápad neměla – tedy prozatím. Ať se tu při posledních dvou úplňcích dělo cokoliv, dalšímu opakování už museli zabránit.

6

Cassie, schoulená za nejbližším příhodným balvanem, přenášela váhu a pokoušela se ignorovat další kameny pod svým zadkem, ale nefungovalo to.

Nefungovalo to ani včera v noci, kdy s doktorkou Alvarezovou poprvé strávily několik chladných hodin na hlídce s Joshuou. Archeoložka předtím vzala Kit na celý den do nově objevené dutiny. Dokonce ji nechala pořídit snímky několika nádob. Všichni doufali, že studentka na návnadu okamžitě skočí – Kit vypadala, že se k novým práškům zatím nedostala –, ale dutina zůstávala nedotčená.

Což Cassie nemohla říct o své psychice.

McAllisterovy petroglyfy se jí úporně míhaly představivostí, svíraly okrouhlé předměty čárkami svých rukou. Nebo nohou. Nebo pařátů? Myšlenku zavrhla a ve tmě zamžourala ve snaze zahlédnout Joshuu ukrývajícího se opodál.

Přemýšlela, jestli je načasováním jejich akce stejně nešťastný jako ona. Zářijový úplněk uměl být vskutku působivý, ale dnes dramatičnost nepotřebovali.

Dostatečně dramatická byla výška noční pouštní oblohy. Kdysi se nebála prohlížet si ji doširoka otevřenýma očima – zaklánět hlavu a padat do všech těch hvězd tetelících se na pozadí prázdnoty. Teď už věděla svoje. Pohled na hvězdy jí jen připomínal, že prázdnota jí pohled opětuje.

Měla tušení, že svoje už ví i Joshua Yellowtail. Ať na to přišel sám nebo podědil něco z nadání svého pradědečka, jemu samému se do té díry zpátky lézt nechtělo.

Naopak doktorka Alvarezová–

Cassie ztuhla, když se o kus dál na stezce ozvaly kroky. Bylo těžké určit, kolik jich je, ale jednoznačně mířily k dutině. V tomto jí byl měsíční svit nápomocen. Z místa, kde se choulila, rozeznávala na pozadí útesu slabý obrys ústí.

Upírala pozornost na kroky ještě asi minutu. Dva lidé, víc ne: měsíc neměsíc, slídění ve tmě nebylo skupinová aktivita.

Pak se těsně vedle ní ozval Joshuův šepot. „Podívejte nahoru!“

Napřed neviděla nic kromě měsíce, který vykukoval nad stěnou kaňonu. Se svým bledým a jednolitým kotoučem zářil ve tmě jako stříbrná mušle.

Pak se přes jeho běloskvoucí povrch mihl stín – ne, dva stíny.

Cassie si tvrdě skousla ret. Ať si ti turisté na noční výpravě v kaňonu Frijoles mysleli, že vidí cokoliv, teď to viděla i ona. Kožnatá křídla ve svitu Měsíce roztažená jako plachty, halící těla s neobvykle velkým počtem přívěsků. Neobvykle velký počet vlnících se, zatínajících se párů. A vůbec žádné hlavy; i když ne že by je na takovou vzdálenost dokázala rozeznat.

Joshua Yellowtail prudce nasál vzduch.

„Do prdele.“

Cassie přemýšlela, jestli je už zahlédla doktorka Alvarezová. Neozbrojená archeoložka se ukryla o kus dál, přesto tak, aby měla přímý výhled na dutinu. Bylo by lepší, kdyby sledovala ústí ve stěně než tyhle... měsíční létavce? ..., co se jim teď míhali nad hlavami.

Cassiinu pozornost upoutalo jakési tlumené žuchnutí. Pod ústím dutiny stály dvě postavy, jedna výrazně menší než druhá. Větší silueta právě hodila na zem nějaký tlumok. Cassie sledovala, jak se v něm začíná přehrabovat, zatímco ta drobnější přidržovala svítilnu.

“... Hoď sebou! Vím, že tady má dneska v noci toho hlídače... Co vlastně hledáš?“

Cassie podle hlasu poznala, kdo pod dutinou mluví, a zkoprněla. Pokud tady je Kit, nejspíš ji k tomu přinutil Len Mason.

A pokud sem přišel i on, bylo to proto, že se chtěl osobně ujistit o existenci slibovaného pokladu?

Len vytáhl horolezecké kladivo a hrst skob, přikročil ke stěně a začal jednu zatloukat.

„Lene...!“

Vzduch pročíslo ohavné bzučení. Cassie vzápětí zalapala po dechu, když se jí stejné chvění spustilo uvnitř hlavy a prostoupilo ji jako vrzání tisícovky kovových cikád–

Ne, cikád ne. Nebylo to nic z této čisté planety.

Všechno, co nyní potřebovala vědět, jí sdělovaly omrzliny, které ji začaly štípat podél páteře a dodávaly mnohem víc, než co vědět chtěla.

Joshua Yellowtail vedle ní zaklel a vytáhl pistoli. Jeden létavec mihotavě vyrazil ze tmy nad Lenovou hlavou a vrhl se přímo do roztřeseného kuželu linoucího se z Kitiny svítilny. Byl velký asi jako rotvajler – roztažená křídla dosahovala nejméně dvojnásobku délky těla – a nad rameny měl pouze propletenec brv. Krunýř měl průhledný. V těle se mu stáhly a uvolnily červeno-fialové tkáně, zachvěly se, a tvor střemhlav slétl na muže. Několika přívěsky ho popadl a přitáhl si ho těsně k tělu.