strana 1 – titulní list

Danielle Steel

ŠPIONKA

Přeložila Petra Florianová

SPY

Copyright © 2019 by Danielle Steel

All rights reserved.

Translation © Petra Florianová, 2023

ISBN 978-80-249-5216-1

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

Mým milovaným dětem: Beatii, Trevorovi, Toddovi, Nickovi, Samantě, Victorii, Vanesse, Maxxovi a Zaře.

Ať jste vždy šťastní, a především v bezpečí,

ať jsou vaše dobrodružství obohacující

a vaši partneři milující,

ať jste moudří, šťastní a požehnaní

a ať žijete dlouhý a šťastný život.

S největší láskou,

maminka / d.s.

Každý velký sen začíná snílkem. Vždy mějte na paměti, že v sobě máte sílu, trpělivost a vášeň na to, abyste dosáhli hvězd a změnili svět.

– zdroj neznámý

1

Když na to později Alexandra Wickhamová vzpomínala, léto roku 1939 bylo posledním „normálním“ létem, které si pamatovala. Od doby, kdy jí bylo osmnáct let a prožila svou první londýnskou „sezonu“, uplynulo už pět let. Byla to událost, kterou její rodiče s napětím a nadšením očekávali již od doby, kdy byla malá holčička. Těšila se na ni jako na životní zážitek, na rozhodující okamžik, kdy bude představena u dvora spolu s ostatními dcerami z aristokratických rodin. Byl to její oficiální vstup do společnosti a od roku 1780, kdy král Jiří III. uspořádal první ples královny Charlotty na počest své manželky, bylo účelem uvedení do společnosti umožnit mladým šlechtičnám, aby upoutaly pozornost budoucích manželů. Výsledkem mělo být uzavření sňatku v relativně krátké době. Ačkoli to moderní rodiče ve 30. letech 20. století už nemysleli tak vážně, výsledek, ve který doufali, byl tentýž.

Alex byla představena u dvora králi Jiřímu V. a královně Marii. Na plese královny Charlotty se ukázala v nádherných bílých saténových šatech s krajkami, které jí matka nechala ušít u Jeana Patoua v Paříži. Se svou výškou a jemným blonďatým vzhledem byla Alex ohromující kráska a o nápadníky neměla nouzi. Její starší bratři William a Geoffrey si ji nemilosrdně dobírali kvůli tomu, že je debutantka, a později i kvůli tomu, že se jí během prvních měsíců sezony v Londýně nepodařilo získat manžela. Účast na večírcích, plesech a společenských akcích byla pro Alex, jež byla stejně jako zbytek její rodiny od dětství posedlá koňmi, velkou změnou. Protože měla jen bratry, musela se často chovat jako hoch, aby s nimi vydržela. Každovečerní oblékání se do elegantní róby a nošení nádherných šatů na každý oběd v Londýně pro ni bylo únavné a někdy i náročné.

Spřátelila se s ostatními debutantkami. Většina z nich se do konce sezony zasnoubila a krátce nato vdala. Avšak Alex si nedokázala představit, že by se v osmnácti letech za někoho provdala. Chtěla jít na univerzitu, což její otec považoval za zbytečné a matka za nevhodné, ale Alex byla vášnivou čtenářkou a studentkou historie. Hejno pilných vychovatelek v ní vzbudilo touhu po vědění a lásku k literatuře a zdokonalilo její dovednosti s akvarely a složitými výšivkami a gobelíny. Její vlastní nadání pro jazyky jí pomohlo naučit se téměř dokonale francouzsky, německy a italsky. Francouzsky a německy mluvila stejně dobře jako anglicky, což nikdo nepovažoval za pozoruhodné, a italsky uměla téměř stejně dobře. Ráda četla ve francouzštině a němčině. Byla také ladnou tanečnicí, což z ní činilo velmi žádanou partnerku na plesech, jichž se s rodinou účastnila.

Ale Alex toho uměla víc než jen tančit čtverylky. Milovala literaturu a měla talent na jazyky. Muži, se kterými se setkávala, o ní prohlašovali, že je „oduševnělá“. Nebála se vyjádřit svůj názor a měla prohnaný smysl pro humor. Díky tomu byla skvělou přítelkyní mužských společníků svých bratrů, ale jen málokterý z nich si navzdory její kráse dokázal představit, že by se s ní oženil. A ti, kteří chtěli výzvu přijmout, připadali Alex neskutečně nudní. Netoužila být zavřená v Hampshiru, kde se nacházelo sídlo jejích rodičů, a celé večery se stejně jako její matka věnovat vyšívání u krbu nebo vychovávat hejno neposlušných dětí, jako byli její bratři. Možná někdy později, ale určitě ne v osmnácti.

Pět let od její první londýnské sezony roku 1934 uteklo rychle, Alex cestovala s rodiči do zahraničí, jezdila na místní hony nebo i na jiné, na něž byla pozvána, navštěvovala své přítelkyně, které v té době již byly vdané, a dokonce měly i několik dětí, chodila na večírky a pomáhala otci na jejich panství. O rodinný majetek se zajímala víc než její dva bratři, kteří utekli do Londýna. Nejstarší William vedl gentlemanský život a měl vášeň pro létající stroje. Geoffrey pracoval v bance, každý večer chodil na večírky a byl proslulým lamačem dívčích srdcí. Ani její bratři se do manželství nijak nehrnuli.

Geoffreymu bylo pětadvacet a Williamovi sedmadvacet a při každé příležitosti se vydával na letecké závody do Anglie a Francie. Byl velmi zdatným pilotem. Alex měla pocit, že její bratři se baví mnohem víc než ona. Byla tak trochu zajatcem společenských konvencí a toho, co bylo pro ženu považováno za vhodné. Byla nejrychlejší jezdkyní v kraji, což dráždilo její bratry a jejich přátele. Její nadání na jazyky se jim hodilo na rodinných cestách. Ve svých třiadvaceti letech již s rodiči několikrát navštívila New York a americké muže považovala za liberálnější v myšlení a zábavnější než Angličany, které potkávala. S bratry a otcem se ráda bavila o politice, i když ji nabádali, aby to nedělala při společenských večeřích, neboť by tím mohla odstrašit muže, kteří by se jí případně chtěli dvořit. Její reakce na poznámky bratrů na toto téma byla ostrá.

„Nechtěla bych muže, který by nerespektoval mé názory nebo jemuž bych nemohla říct svůj názor.“

„Jestli nezkrotíš svůj jazyk a vášeň pro koně, skončíš jako stará panna,“ varoval ji Geoffrey. Oba bratři však byli hrdí na to, jak je statečná, inteligentní a jak odvážně a bystře uvažuje. Jejich rodiče předstírali, že si toho nevšimli, ale ve skrytu duše je znepokojovalo, že si ještě nenašla manžela a že se ani nezdálo, že by o něj stála.

V rádiu poslouchala všechny Hitlerovy projevy v němčině a přečetla o něm několik knih. Dlouho před událostmi v létě 1939 předpověděla, že válka je nevyhnutelná. Toho léta s ní už souhlasili i její bratři a otec. Zdálo se, že válka je neodvratná. Když byla 3. září vyhlášena, byli zděšeni, nikoli překvapeni. Shromáždili se, aby si v rozhlase poslechli projev krále Jiřího, který vyzýval všechny Brity, aby byli silní a odvážní a bránili svou zemi. Stejně jako většina obyvatelstva reagovali Wickhamovi okamžitě. Oba Alexini bratři narukovali do RAF, William ke stíhacímu letectvu, což byla pro pilotní eso jasná volba, a Geoffrey k bombardérům. Nebylo o čem přemýšlet. Krátce nato se nahlásili do služby a k výcviku, stejně jako většina jejich přátel. To se od nich také očekávalo a oni šli ochotně.

Alex několik týdnů o celé situaci mlčela, načež rodiče překvapila, když jim oznámila, že se krátce poté, co Willie a Geoff odjeli na výcvik, přihlásila k dobrovolnému oddílu zdravotních sester první pomoci. Její rodiče se sami rozhodli, jak přispějí k válečnému úsilí. Otec už měl dávno věk, kdy se do armády přihlásit nemohl, ale dobrovolně přijali do svého domova dvacet dětí z Londýna. Byla doporučována evakuace dětí z měst a mnoho rodičů toužilo najít pro své potomky bezpečný domov na venkově. Alexina matka Victoria začala ihned horlivě pracovat na přípravě budovy, kde ubytovávali domácí personál a čeledíny. Jejich mužský personál se dříve či později kvůli odvodům stejně značně zmenší a pro ženy měli v domě jiné prostory. Dětem zařídili pokoje patrovými postelemi. S péčí o ně měly pomáhat tři služebné a dvě dívky z vesnice a vyučovat je měli dva učitelé z místní školy. Učit se je chystala i Victoria. Doufala, že jí bude pomáhat Alex, ale ta jí oznámila, že odjíždí do Londýna řídit nákladní auta a sanitky, pracovat jako pomocná síla v místních nemocnicích a plnit další úkoly, které jí zadají. Rodiče na ni byli pyšní, ovšem z toho, že bude v Londýně, měli obavy. Očekávaly se nálety a ona by na venkově, kde by pomáhala starat se o děti, byla ve větším bezpečí. Děti, které se chystali Wickhamovi ubytovat, pocházely z chudých a středních vrstev a přijímaly je rodiny z celé země.

Než se Alex přihlásila k dobrovolným zdravotním sestrám, pečlivě si zjistila všechny možnosti. Mohla se přidat k Dobrovolné ženské službě a vykonávat kancelářskou práci, což ji nezaujalo, nebo k Ochraně proti leteckým náletům či pracovat v ženské posádce čerpadla u hasičů. Dobrovolná ženská služba také zajišťovala chod krytů, burzy oblečení a pojízdné jídelny. Mohla se přidat k Ženské pozemní armádě, aby ji vycvičili v zemědělských pracích, o nichž už toho hodně věděla z jejich statku, ale Alex nechtěla zůstat v Hampshiru a dávala přednost odchodu do města.

To, v co doufala, tedy řízení a obecné povinnosti, nabízela Pomocná teritoriální služba, ale když se s nimi spojila, doporučili jí úřednickou práci, jež by ji držela zavřenou v kanceláři. Chtěla práci, která by byla fyzicky náročnější. Kontaktovala také Ženské pomocné letectvo a zajímala se o vypouštění protileteckých balonů. Nakonec se jí ale zdálo, že její schopnosti by se nejlépe hodily zdravotnickému personálu první pomoci, a bylo jí řečeno, že jakmile se k nim přidá, otevřou se jí i jiné příležitosti.

Když to napsala bratrům, dobírali si ji a slíbili, že až pojedou do Londýna, podívají se za ní. Maminka plakala, když Alex odjížděla z Hampshiru, a zapřísahala ji, ať je opatrná, ale už tak měla plné ruce práce a starala se o děti, které u nich byly ubytované. Nejmladšímu bylo pět a nejstaršímu jedenáct let, což podle Alex byla mnohem těžší práce než ta, co jí přidělí v Londýně.

Do města přijela v říjnu, měsíc po vyhlášení války. Král znovu promluvil k národu a poděkoval celé zemi za reakci na válečné úsilí. Alex měla pocit, že se konečně věnuje něčemu důležitému, a měsíc tréninku s ženami všech věkových kategorií, ze všech společenských vrstev a ze všech koutů země si náramně užívala. Měla pocit, že se jí otevřely okna a dveře do velkého světa, což bylo to, v co doufala, že jí poskytne univerzita, a po čem už tak dlouho toužila. Neustále psala dopisy rodičům a bratrům a vyprávěla jim o tom, co dělá a co se učí.

Geoff přijel do Londýna během přestávky ve svém tréninku a vzal ji na večeři do jejich oblíbené restaurace Rules. Lidé se uznale usmívali, když je oba viděli v uniformě. Nadšeně mu vyprávěla o všem, co se dozvěděla. Už věděla, že jako svůj první úkol bude řídit zásobovací náklaďáky, díky čemuž se muži boudou moci věnovat důležitějším věcem.

„O tom jsem vždycky snil,“ škádlil ji, „mít sestru řidičku náklaďáku. To je tak akorát pro tebe, Alex. Díky bohu, že ses nikdy nevdala.“

„Ale mlč,“ řekla a usmála se na něj očima plnýma rošťáctví. „To, že jsem se neprovdala doteď, přece neznamená, že se nevdám nikdy. Jednou se ale nejspíš vdám.“

„Nebo bys mohla po válce řídit náklaďák. Možná jsi našla své pravé poslání.“

„A co ty, kdy začneš létat?“ zeptala se s obavami, které se skrývaly za jejich neustálým škádlením.

„Brzy. Nemůžu se dočkat, až Němce vybombarduju.“ William už na mise létal. Oba bratři spolu vždy ostře soupeřili, ale William měl jako pilot více zkušeností než Geoff.

Jako vždy se spolu dobře pobavili a Geoff ji po večeři odvezl na ubytovnu. Už bylo nařízené zatemnění, takže okna byla zakrytá. Stavěly se kryty. Londýn hýřil aktivitou a mladými lidmi v uniformách, protože byly vyhlášeny válečné předpisy a podmínky. Prozatím se nezačalo s přídělovým systémem na potraviny, ale ministerstvo výživy už varovalo, že v lednu se začne s cukrem, máslem a slaninou. Všichni věděli, že se život radikálně změní, ale ještě se tak nestalo. A sváteční jídla měla zůstat v podstatě stejná.

Cestou zpátky do Alexiny ubytovny ji Geoff varoval před nebezpečím, jež skýtaly vztahy s muži, neboť se někteří mohou snažit zneužít mladé nevinné ženy a výsledkem pak může být těhotenství nebo pohlavní choroba. Alex se jeho slovům zasmála.

„Maminka se o ničem takovém nezmínila, když jsem odcházela z domova.“

„Je příliš zdvořilá. Nejspíš si myslí, že to není potřeba a že jsi na to, aby ses chovala špatně, příliš dobře vychovaná.“ Vrhl na ni přísný bratrský pohled.

„A ty si myslíš, že ne?“ povytáhla na bratra obočí.

„Znám muže. A jestli se zamiluješ do nějakého chlípného bastarda, mohl by tě přemluvit k něčemu, čeho bys pak litovala.“

„Nejsem hloupá,“ odpověděla a zatvářila se poněkud uraženě.

„Jen nechci, aby se ti něco stalo. Nikdy jsi nežila ve městě a nikdy ses nesetkala s muži, které teď můžeš potkat. Dokážou být velmi přímí,“ varoval ji znovu, odhodlaný svou mladší sestru ochránit.

„To já taky,“ odvětila sebevědomě.

„Jen si pamatuj, že jestli otěhotníš, zabiju tě… a našim rodičům bys zlomila srdce.“

„Nic takového neudělám,“ vyjekla, šokovaná, že ho něco takového vůbec napadlo. „Přišla jsem sem pracovat, ne si hledat muže nebo chodit do barů a opíjet se.“ Věděla, že některé dívky z její ubytovny flirtují s každým vojákem, kterého potkají. To nebyl její styl. „Možná jsem se měla dát k armádě nebo k RAF jako ty a Willie. Přemýšlela jsem o tom. Možná to nakonec udělám.“

„Už takhle toho děláš dost,“ nesouhlasil s laskavým výrazem v obličeji. „Lidé říkají o Dobrovolnickém zdravotnickém oddílu pěkné věci. A netýká se to jen ošetřovatelství. Je to těžká práce. Hlavně se nenech vykopnout kvůli tomu,“ dobíral si ji znovu, „že budeš pomlouvat učitele a své nadřízené nebo tak něco. Vím, jaká umíš být!“

„Hlavně si hlídej záda a dávej pozor, abys dostal Němce dřív než oni tebe,“ varovala ho. Objali se a on odjel. Do půlnoci musel být na základně a měl domluvený odvoz.

Byla ráda, že ho viděla. Stýskalo se jí po bratrech i po rodičích, ale byla spokojená, že je v Londýně, kde se učí, jak být užitečná. Nemohla se dočkat, až začne pracovat. Výcvik už téměř dokončila a byla hrdá na to, že se podílí na válečném úsilí, i když si říkala, jestli by pro to neměla dělat víc. Oba její bratři byli součástí Předsunutých úderných leteckých sil RAF a měli létat na bombardovací mise nad Německem. Průzkumné mise začaly hned po vyhlášení války a řízení nákladního auta nebo sanitky jí připadalo ve srovnání s dramatičtějším přínosem jejích bratrů nicotné. Ale aspoň neseděla doma v Hampshiru, pomyslela si.

S Geoffem se toho večera u večeře bavili o tom, že na Vánoce pojedou domů. Všichni tři na to dostali dovolenou a Geoff se domníval, že je to možná jejich poslední šance. Nemohli se dočkat. Domů se chystali i ostatní muži z Geoffova bombardovacího oddílu. Jejich nadřízení k nim byli pro tyto první válečné Vánoce shovívaví. Bylo na co se těšit. Ve válce se zatím neděly žádné větší akce, nebo jen velmi málo. Probíhaly hlavně přípravy a plánovalo se to, co mělo přijít. Jako dobrovolníci se také přišli přihlásit Kanaďané, Australané a Američané. V Alexině skupině byly dokonce dvě Kanaďanky a jedna Australanka. Alex se s nimi ráda seznamovala. Všechny jí připadaly mnohem svobodnější a samostatnější než Angličanky, které Alex znala. Tyhle cizinky obdivovala.

Když se Alex, Willie a Geoff vrátili na Vánoce do Hampshiru, nevypadalo to tam jinak než dřív. Krajina byla stejně poklidná. Jedinou změnou bylo, že kvůli předpisům o zatemnění byla zakrytá okna, takže nebylo vidět světýlka na vánočních stromečcích, která by jasně zářila z domů, ani výlohy obchodů ve městech. A v Lyndhurstu, jejich oblíbeném tržním městečku, byly výlohy obchodů přelepeny páskami proti výbuchu. Byl zaveden přídělový systém na benzin, takže lidé nemohli jezdit na dlouhé vzdálenosti za svými rodinami. Jídla však bylo dostatek a vánoční oslavy probíhaly stejně jako dříve. Restaurace i hotely byly plné. Lidé měli navzdory válce sváteční náladu.

Stovky tisíc dětí byly poslány z Londýna do domovů na venkově a vláda je nedoporučovala posílat zpět ani na prázdniny a naléhala na hostitelské rodiny, aby si je nechaly u sebe. Mnohé z nich by nemusely chtít znovu opustit své rodiče, kdyby se vrátily domů. Ze stejného důvodu bylo jejich rodičům řečeno, aby je nenavštěvovali. A protože cestování po železnici mělo být omezeno na minimum, musely si děti, které byly poslány pryč, zvykat na své první Vánoce bez rodičů. Victoria a její pomocníci byli odhodláni jim tyto svátky zpříjemnit.

Wickhamovi se snažili, aby se děti bavily a tyhle Vánoce byly výjimečné. Victoria a dívky, které jim pomáhaly se o ně starat, každému něco upletly a nakoupily dárky. Sama Victoria zůstávala každý večer dlouho vzhůru a pro každé dítě šila plyšového medvídka. Alex se k ní připojila, když se vrátila domů, a pomáhala jí s dokončením práce tím, že medvídkům kolem krku uvázala jasně červené stužky. Victoria také každému dítěti upletla svetr. Ona a i ostatní ženy v zemi neustále pletly a sledovaly různé vládní programy o tom, jak ušetřit za oblečení. Omezování se podporovalo, ale nevynucovalo.

Na Štědrý den měli Wickhamovi dvě večeře. Nejdříve se konala předčasná pro děti, které dostaly dárky. Nad plyšovými medvídky pištěly radostí. Jako zázrakem jim všechny svetry padly, tmavě modré pro chlapce a červené pro dívky. Pro každého z nich byly rovněž připraveny sladkosti z obchodu v Lyndhurstu. Později toho večera měla rodina v jídelně tradiční vánoční jídlo. Jako obvykle se oblékli formálně, do obleku a večerních šatů. Vyměnili si dárky, které byly promyšleně vybrány. Victoria upletla pro Alex růžový angorský svetr a také jí dala pár světle modrých safírových náušnic, stejné barvy jako její oči. Dárky si vyměnili o půlnoci po večeři. Alex koupila matce jednu z nových stylových velkých londýnských kabelek. Byla by praktická na nošení přídělových knížek, a dokonce i na matčino pletení. V Londýně začínaly být velmi populární, což byla jedna z prvních znatelných módních změn války.

Na Štědrý den ráno Alex znovu šokovala svou rodinu, když se na oběd dostavila v kalhotách. Ty byly v Londýně také v módě. Její bratři vypadali zděšeně a rodiče zaskočeně.

„Co to je?“ zeptal se William se zjevným nesouhlasem, když před obědem vešla do obývacího pokoje. To ráno jela na koni a sotva se stihla převléknout. „To je součást tvé uniformy?“

„Ne, není,“ odvětila neochvějně. „Nebuď tak staromódní. Všichni je nosí.“

„Měl jsem si teda vzít šaty?“ zeptal se.

„Jen když budeš chtít. Kalhoty jsou pohodlné a praktické. Gabrielle Chanel je nosí v Paříži už několik let. Jsou velmi módní. A kromě toho, když je nosíš ty, proč bych je nemohla nosit já?“

„Dokážeš si představit, že by maminka nosila kalhoty?“ zeptal se, jako by jejich matka nebyla v místnosti. Jejich otec se usmál.

„Doufám, že ne. Tvé matce to sluší, když je takhle oblečená.“ Vřele pohlédl na svou ženu. „Jestli si chce Alex vyzkoušet novou módu, může to udělat klidně tady. Nikomu tím neublíží,“ poznamenal jejich otec velkoryse. Williama to rozladilo a Geoff se zasmál.

„Dobrý, Alex. Willie se potřebuje trochu uklidnit,“ poznamenal Geoff. I její účes byl nový. Místo copu, který nosila od dětství, měla dlouhé blond vlasy sepnuté do drdolu. Vpředu měla úhlednou roličku a na rtech jasně červenou rtěnku, která byla také nová. Po třech měsících v Londýně vypadala dospěleji a sofistikovaněji, a dokonce i krásněji.

„Proto nosí ženy uniformy,“ trval na svém Willie, „aby se neukazovaly v tak směšném oblečení. Kalhoty jsou pro muže, šaty a sukně pro ženy. Alex si to zřejmě popletla.“ William se tvářil strnule a nesouhlasně. Byl mnohem konzervativnější než jeho mladší bratr.

„Nebuď takový suchar,“ pokáral ho Geoff. William se nakonec uvolnil a společně si pochutnali na bažantovi a huse. V civilizované atmosféře jejich jídelny, kde na ně shlížely rodinné portréty, bylo těžké uvěřit, že probíhá válka. Jediným viditelným rozdílem u jejich stolu bylo, že všichni mladí muži, kteří u nich pracovali, narukovali do ozbrojených sil a služebné sloužily, což by se před válkou považovalo za nevhodné. Teď to byla nutnost. Všechny ženy vykonávaly dobrovolnickou práci v okolních městech nebo vstoupily do Pomocné teritoriální služby, Ženské dobrovolné služby nebo Sboru pozorovatelů. Všichni se nějakým způsobem podíleli na válečném úsilí, ale v mírový den, jako byly Vánoce, nebylo kromě zatemňovacích rolet a látky na oknech nic z toho vidět. Stromeček v obývacím pokoji byl přes den jasně osvětlený a děti ho přišly obdivovat už den předtím. Žasly nad tím, jak je vysoký a jak je bohatě ozdobený všemi těmi krásnými ozdobami, které rodina po léta používala, se starožitným andělem na vrcholu.

Po obědě se rodina vydala na společnou procházku. Rozhovorům o válce se vyhýbala. Od září se nestalo nic nového a dramatického, kromě toho, že koncem října bylo nad Británií sestřeleno první německé letadlo, a bombardér Heinkel He III. Winston Churchill důsledně hovořil o tom, co přijde.

Wickhamovi si však při procházce po svém panství povídali o místních novinkách. Chlapci lehce žertovali, když šli napřed, a Alex se k nim po chvíli strávené u rodičů připojila. Victoria si užívala, že mají v Hampshiru tolik malých dětí, nicméně připouštěla, že je s nimi spousta práce. Zatím s nimi nebyly žádné potíže ani se jim nestýskalo tak jako na začátku.

„O čem to vy dva mluvíte?“ zeptala se Alex Willieho a Geoffa, když je dohonila, stále ještě v kalhotách, které pobouřily jejího nejstaršího bratra.

„Rychlá letadla a svobodné ženy,“ zašklebil se Geoff na svou sestru.

„Mám vás nechat o samotě?“ zeptala se ho.

„Vůbec ne. Chováš se v Londýně slušně?“

„Samozřejmě,“ řekla a vzpomněla si na Geoffovu radu. Skutečně to tak bylo. Byla zaneprázdněná svou dobrovolnickou prací a úkoly, které jí dávali, zatím hlavně řízením. Byla zodpovědná, spolehlivá a dobrá řidička. V Hampshiru řídila už léta, poté co ji to v sedmnácti letech naučil jeden ze stájníků. „Chováte se vy slušně?“ zeptala se bratrů, a zatímco William přikývl, Geoff zaváhal.

„Nebudu svojí mladší sestře vyprávět o svém milostném životě,“ odvětil se smíchem a oba jeho sourozenci vykulili oči.

„Nechlub se,“ řekla Alex a tentokrát se William zasmál.

„Spíš jeho vysněný život. Která žena by to s ním vydržela?“

„Jsou jich desítky,“ vychloubal se Geoff sebevědomě a pak je honil kolem stejných stromů, u kterých si hráli jako děti. V jejich domě v Hampshiru bylo cosi klidného a posilujícího. Všichni to tu milovali. Když tam Alex žila, připadalo jí to příliš nudné, ale teď, když byla v Londýně, jí návrat domů připadal jako dar, stejně jako ostatním.

Rodiče je pozorovali, jak se honí jako děti, a usmívali se. Byl to povědomý výjev a Edward objal svou ženu kolem ramen. Na okamžik ji zachvátila panika, sledovala je a doufala, že budou všichni v bezpečí. Edward manželčiny myšlenky vycítil. „Budou v pořádku,“ zašeptal jí a ona se slzami v očích přikývla. Strach jí uvízl v hrdle jako pěst. Doufala, že má pravdu.

Když se začalo stmívat, vrátili se do domu. Pak zašli navštívit děti. Měly hezký den a hrály si s děvčaty, která se o ně starala. Čas s nimi trávila i jedna z učitelek, protože její vlastní synové se na Vánoce ze svých vzdálených základen nevrátili. Děti z Londýna byly pro ně všechny požehnáním.

William odjel jako první, tři dny po Vánocích. Musel se vrátit na svou základnu. Nesměl jim říct proč. Geoff odjel ráno na Silvestra. Ten večer měl plány v Londýně a jel brzo ráno vlakem. Poté, co poděkoval rodičům, políbil sestru a slíbil jí, že ji v Londýně brzy zase vezme na večeři.

Alex odjela na Nový rok. Ten večer jí dovolená skončila. Matka ji na chvíli pevně objala a poté jí pohlédla do očí. „Buď opatrná, pan Churchill říká, že se to brzy zvrtne.“ Victoria mu věřila.

„Jsem v pořádku, mami. Vycvičili nás na všechno a všude jsou teď protiatomové kryty, kde jsou dozorci, kteří všechny dostanou do podzemí, jakmile se rozezní sirény.“ Victoria se slzami v očích přikývla. Byly to pro ně všechny vzácné Vánoce a ona se modlila, aby nebyly jejich poslední. V mírumilovném Hampshiru bylo těžké uvěřit, že je válka, a nedokázala snést pomyšlení, že by její děti byly v nebezpečí a ona by mohla o jedno z nich přijít. Alex ji znovu objala, a než ji jeden z jejich starých farmářů odvezl na nádraží, zamávala jí. Oba rodiče stáli před domem jejího dětství a také mávali, zatímco děti z Londýna se hrnuly ven a postávaly kolem nich. Alex uviděla, jak její matka hladí po vlasech malého chlapce s jemností, kterou na ní Alex milovala. Věděla, že ať půjde kamkoli, ten obraz už s ní zůstane navždy. Jakmile dům zmizel z dohledu, těšila se na návrat do Londýna, kde se všechno odehrávalo. Už se nemohla dočkat. Jakmile nastoupila do vlaku, zamávala jejich starému farmáři. Ten se o několik minut později pomalu rozjel vpřed a stanice Lyndhurst zmizela z dohledu.

2

Během prvních dní roku 1940 začala válka nabírat na obrátkách, jako pomalu rostoucí drak, který varovně mrská ocasem. Podnikaly se letecké mise, na obou stranách byla sestřelována letadla, ale k žádným velkým bitvám nedošlo. Po prvních dobrovolnících z předchozích měsíců byly do armády povolány tisíce mužů. Alex byla překvapená, když ji nadřízení předvedli a vyptávali se na její jazykové znalosti. Vyšlo najevo, že se naprosto bez problémů domluví francouzsky a německy a do značné míry plynně ovládá italštinu. Zeptali se jí, zda jsou její rodiče Němci nebo Francouzi, a ona odpověděla, že ani jedno. Na další dotazy jim vysvětlila, že všechny tři jazyky ji učily vychovatelky, když vyrůstala. Nic dalšího z toho nevyplynulo a ona na rozhovor zapomněla. Domnívala se, že chtěli jen potvrdit její věrnost Británii a že jakmile se dozvěděli, že její rodiče jsou Angličané, necítili žádné obavy.

Několikrát zašla na večeři s Geoffem a jednou s Williamem. V dubnu se dostala na prodloužený víkend domů do Hampshiru, ale bratři tam nebyli od Vánoc. Otci chyběla zejména Williamova pomoc při správě panství. Přestože měl na výpomoc jednoho staršího muže, vedl teď Edward v podstatě všechno sám, protože William byl ve válce.

Dětem z Londýna se pod matčiným dohledem dařilo dobře. Victoria po celou dobu Alexina pobytu bez přestání pletla svetry pro děti, pro lidi v nemocnici, kde pracovala jako dobrovolnice, a další svetr pro Alex. Zdálo se, že je to národní zábava. Dokonce i v Londýně Alex viděla všude kolem sebe ženy, které pletou.

Winston Churchill se stal premiérem a vyzval zemi, aby se připravila na útok. Jeho varování se stala reálnými, jakmile 10. července začala bitva o Británii a Hitler na ně s plnou silou vypustil démony války. Země se neochvějně bránila a byla dobře připravena. Bombardování Londýna a dalších měst probíhalo neustále a Alex stihla zavolat rodičům, aby je informovala, že je v pořádku. V následujících dnech se jí ozvali oba bratři. O měsíc později se Luftwaffe pokusila získat vzdušnou převahu nad Británií, s těžkými ztrátami na obou stranách, ale většími u Němců, kteří ve své misi neuspěli. Od začátku bitvy o Británii uplynulo několik pekelných týdnů. Churchill promluvil v rozhlase k národu. Alex trávila každou noc v protileteckém krytu s křičícími dětmi, zpocenými muži a plačícími ženami, přesto mezi obyvateli Londýna panovala solidarita, jakou nikdy předtím nepoznala.

Přes den jezdila sanitkou po kamení a sutinách na silnicích, někdy převážela raněné do nemocnic, jindy odvážela náklad těl, která měla být identifikována a vyzvednuta. Kolem ní se rozpadaly budovy, pohled na mrtvé a zraněné se jí stal důvěrně známým, stejně jako zápach smrti a prach ze sádry, který ji při jízdě dusil.

V srpnu, dva dny po nejprudším útoku Luftwaffe, kdy se jim nepodařilo Brity ve vzduchu porazit, přišla pro Alex vedoucí ubytovny. Zrovna se oblékala do práce. Vedoucí ji požádala, aby šla dolů. Když ji následovala, uviděla, že na ni se zachmuřeným obličejem čeká jeden z velitelů Williamovy stíhací perutě. Vše jí bylo jasné už v okamžiku, kdy ho zahlédla, ale bojovala, aby nedala najevo, jak prudce se třese, a snažila se neomdlít. Jeho slova byla rychlá, William byl sestřelen během bitvy s Luftwaffe 13. srpna. Bitva byla prohlášena za britské vítězství. Zemřel hrdinskou smrtí ve svých osmadvaceti letech. Přikývla, poděkovala veliteli perutě a vrátila se nahoru, kde se posadila na postel. Cítila se jako omráčená. Myslela jen na své rodiče a na to, jak tu zprávu přijmou. Jejich nejstarší syn je mrtvý. Chtěla si promluvit s Geoffem, ale věděla, že se mu nedovolá. Stejně jako William každý den létal na mise.

Vedoucí ji nechala půl hodiny o samotě, pak přišla nahoru a sdělila jí, že pokud chce, může si vzít pět dní volna a jet domů za rodiči, jestli se tam dostane. Alex přikývla, po tvářích jí stékaly slzy, a poděkovala jí. Pak si sbalila malou tašku a za chvilku odešla.

Podařilo se jí sehnat místo v pomalém vlaku. Do Lyndhurstu se dostala až za soumraku. Na nádraží oslovila muže s autem, který byl ochoten ji za malý poplatek odvézt domů. Když dorazila domů, byla už tma a Alex bylo jasné, že rodiče se to už dozvěděli. Když přijela, dům se zdál prázdný. Vešla do knihovny, kde našla rodiče. Seděli tam jako sochy, příliš šokovaní, než aby se pohnuli, příliš zdrcení, než aby promluvili, dokud ji nespatřili. Pak se všichni ve společném objetí rozplakali. Uvědomovali si, že ve válce lidé umírají, a William byl stíhací pilot, ale tak nějak si byli jistí jeho schopnostmi, tím, jak byl mladý a silný a sebejistý, že nikoho z nich ani nenapadlo, že by mohl zemřít. Seděli tam spolu až do půlnoci a poté se přesunuli do kuchyně. Alex jim připravila něco k jídlu, ale neměli hlad. Předtím toho večera za nimi přišel farář z místního kostela, Alex si nepamatovala ani slovo z toho, co jim povídal. William je opustil kvůli hloupé válce, způsobené šílencem v Německu, která nikdy neměla začít. Teď si uvědomila, kolik mladých mužů může zemřít, a to ještě jeden její bratr stále létal. Najednou jí všechno na té válce připadalo špatné, bez ohledu na to, jak byli všichni stateční.

Alex dala nedotčené jídlo do lednice a zůstala s rodiči, dokud neodešli spát. Teď bylo jejím úkolem postarat se o ně. Oni byli děti a ona rodič. Zpráva o Williamově smrti se rozšířila, lidé z okolí přinesli jídlo. Děti, které ubytovali, nechávaly na schodech před domem malé kytice květin. Nevěděly, co jiného dělat. Některé z nich přišly o rodiče už při náletech na Londýn. Alex to všechno nyní chápala lépe, nesmyslnost války a ztráty, které všichni utrpí, než skončí. Bylo to všechno příliš skutečné.

Když se rodiče na noc uložili ke spánku, i ona si šla lehnout. Doufala, že usnou, ale pochybovala, že se jim to podaří. Celou noc nezamhouřila oka a myslela na Williama, na to, jak vážný byl už jako malý chlapec, na roli nejstaršího syna, kterou si bral tolik k srdci, i na půdu, domov a povinnosti, jež měl zdědit. Teď se bratrovy role bude muset chopit Geoff, klaun a rodinný šprýmař. Jednoho dne převezme rodinné záležitosti po jejich otci on. Geoff se na to nikdy nepřipravoval, protože dědicem byl William. Všechno se jí honilo hlavou. Viděla, jak vychází slunce, a slyšela, jak se otevřely a zavřely domovní dveře. Po špičkách došla ke schodům a pohlédla dolů, kde viděla, jak tam její bratr stojí, jako by do něj praštil blesk, vyčerpaný, s tmavými kruhy pod očima, a dívá se na ni. I Geoffovi dali volno. Seběhla ze schodů, vletěla mu do náruče, přitiskla se k němu a oba se rozplakali.

Šla za ním do kuchyně a připravila mu něco k jídlu. Důsledky přídělového systému se konečně začaly projevovat, a tak mu připravila vejce, která ještě dostávali z farem na jejich pozemku, toast namazala slabou vrstvou zapáchajícího margarínu, jejž teď měli místo másla, a matčiným džemem a k tomu mu nalila šálek slabého čaje. Mezitím, co jedl, si povídali o Williamovi a o tom, co se stalo. Připadalo mu zvláštní, že jsou teď jenom dva, a ne tři. Jejich rodina jim najednou přišla nevyrovnaná, jako židle bez nohy.

Když Geoff dojedl, připojili se k nim rodiče a dlouho spolu seděli v kuchyni. Měl přijít farář, s nímž se chystali naplánovat skromný smuteční obřad, který se měl konat v kostele následující den, než se Geoff a Alex budou muset vrátit do Londýna. Měl by být pohřben v rodinné hrobce na jejich panství, ale neměli tělo. Až nechají na jeho památku vyrobit náhrobní kámen s jeho jménem, nebudou pod ním žádné ostatky.

Alex vzala matku nahoru, aby jí pomohla vykoupat se a obléct si jednoduché černé šaty, zatímco Geoff s otcem šli ven na procházku na čerstvý vzduch. Edward se snažil Geoffovi vysvětlit pár věcí o panství, jelikož teď ho zdědí on. Taková možnost ani jednoho z nich nikdy předtím nenapadla. Geoff nemohl poslouchat, jak o tom otec mluví, Williamova smrt se tak pro oba stávala příliš skutečnou. Když otec přestal, moc se mu ulevilo.

Čas ubíhal hlemýždím tempem, jako ve zpomaleném filmu. William tu už nebyl. Cestou za matkou prošla Alex kolem jeho pokoje a byla vděčná, že jsou dveře zavřené. Pohled na všechny důvěrně známé věci by nesnesla, ne teď.

Když přišel farář, zařídili vše potřebné pro bohoslužbu. Victoria vysvětlila, jakou si přejí hudbu. Farář jí pověděl, že bude zpívat sbor. Alex se nabídla, že sama naaranžuje květiny. Pak už se zbytek dne jen tak ploužil, až byl zase večer. Než si otec odešel lehnout, vypil příliš mnoho skotské. Victorie se odebrala do postele, jakmile zapadlo slunce, a Geoff s Alex nakonec zůstali sami. Geoff jí ze zbytku skotské nalil skleničku a pak ještě jednu pro sebe.

„Tohle pití nesnáším,“ řekla a zašklebila se, když se napila.

„Udělá ti to dobře.“ Vypil na ex svou sklenku a nalil si druhou. „Myslel jsem si, že to budu já, kdo v téhle válce umře. Byl tak dobrý pilot. Byl jsem si jistý, že je rychlejší než jakýkoli Němec.“

„Jestli umřeš, zabiju tě,“ zahrozila mu Alex ponuře, znovu se napila skotské a on se na ni usmál.

„Já neumřu, jsem jen střelec, který shazuje bomby z velkého bombardéru. Nejsou to nijak úžasné výkony. Říkali, že William zemřel jako hrdina. Jaký je v tom rozdíl? Koho sakra zajímá, že zemřel jako hrdina? Je po něm. Bral se tak vážně,“ při té vzpomínce se usmál, „už jako kluk. Byl to nejstarší syn až do morku kostí. Nemám ponětí, jak to tady vést. On by to dokázal. Věděl tady o tom úplně všechno.“

„Po válce se to naučíš,“ ujistila ho Alex. „Táta tě to naučí.“ Už teď, sotva William odešel, se otec nemohl dočkat, až začne.

„Nechci se to učit. Chci, aby se Willie vrátil,“ řekl a pak začal vzlykat. Alex ho objala kolem ramen a přemýšlela, jestli někdy bude některý z nich stejný.

Seděli spolu až do tří do rána, dokud se Geoff pořádně neopil a Alex nebyla vyčerpaná. Pak ho doprovodila nahoru a oblečeného ho uložila do postele. Odešla do svého pokoje, na chvíli si lehla a spala tvrdě, dokud do jejího pokoje druhý den ráno neproniklo slunce. Co je za den, si uvědomila, až když se úplně probudila. Čekal je Williamův pohřeb. Na té situaci jí úplně všechno připadalo neskutečně špatné. Jeho pohřeb. Ne jeho narozeniny nebo něco, co by se mělo slavit. Její velký bratr Willie byl mrtvý. Byla na něj vždycky tak pyšná.

Rodina se toho rána v deset hodin sešla ve vstupní hale, matka byla v dalších smutečních černých šatech, s červenýma očima, kapesníkem v ruce. Dokonce na sobě měla klobouk, což na ní Alex nikdy předtím neviděla. Alex si oblékla staré černé šaty s černými punčochami. Ten den bylo nezvykle horko. Otec měl na sobě tmavomodrý oblek, bílou košili, černou kravatu a na hlavě plstěný klobouk. Geoff si vzal uniformu. Vypadal, že má těžkou kocovinu. Alex je odvezla do kostela. Když tam dorazili, všichni se na chvilku zarazili. Nečekali, že tam někdo bude. Zpráva se ale šířila z jedné rodiny do druhé a byli tam všichni jejich zaměstnanci a nájemci, všechny rodiny, které znali, místní obyvatelé, s nimiž William vyrůstal, ti, kteří nebyli v armádě. A za ty, co byli pryč, přišli jejich rodiče a sestry. V malém kostele se tísnily snad tři stovky lidí, vcházeli a vycházeli ven, zatímco Wickhamovi procházeli mlčenlivým davem, jenž tam stál s úctou k jejich ztrátě a zlomenému srdci. Při pohledu na ně tekly pozůstalým po tvářích slzy. Pak se dav rozestoupil a oni se vydali k přední lavici a zaujali svá místa. Alex se ulevilo, že tam není rakev. Z pohledu na ni by se zhroutila a jejich matku by to zabilo. Bylo to jednodušší, když nic neměli.

Obřad byl jednoduchý a uctivý. Sbor zpíval čistými hlasy. Farář Peterson hovořil o Williamovi jako o chlapci a mladém muži, o jeho dovednostech pilota a o tom, jak moc bude všem chybět. Shromážděným připomněl, že William položil svůj život za krále a vlast a byl hrdinou až do samého konce. Když zemřel, neměl žádnou milou, o které by věděli. Geoff věděl, že se stýkal s dívkou z Ženského pomocného letectva na základně, ale nemyslel si, že by jejich vztah byl nějak vážný. William se poté, co začala válka, nechtěl s nikým vážně zaplést, na rozdíl od Geoffa, který chtěl chodit se všemi ženami, jež se mu podařilo dostat.

Farář podal Victorii jednu bílou růži z aranžmá, které Alex předešlého večera pečlivě připravila, a rodina vyšla z kostela do jasného slunečního světla. O několik měsíců později bude na jejich rodinném hřbitově na panství stát nový náhrobek, ale zatím nebyl důvod tam chodit. Stáli před kostelem a vypadali ztraceně. Mezitím se kolem nich trousili lidé, aby jim potřásli rukou nebo je objali. Jakmile bylo po všem, Alex je odvezla domů. Podobné smuteční obřady se konaly po celé Anglii, zejména od té doby, co před měsícem začala bitva o Británii, a i oni teď patřili k pozůstalým rodinám, které v této strašné válce přišly o své syny.

Domů se vrátili v době oběda. Děti vyrobily věnec z polních květin a umístily ho na dveře. Když ho Victoria uviděla, usmála se. Šli do kuchyně a Geoff s Edwardem se posadili ke kuchyňskému stolu, zatímco Alex s Victorií připravovaly jednoduchý oběd. Pokusili se ho sníst, ale sotva dokázali polknout.

Victoria si poté odešla zdřímnout a Edward se odebral nahoru s ní. Alex a Geoff se šli projít k rybníku na druhém konci pozemku, kde si jako děti hráli a honili kachny a husy.