#DerApotheker

Pravda o lécích

O autorovi:

#DerApotheker píše pod pseudonymem, protože mluví vždycky na rovinu – a to není každému po chuti. Vystudoval farmacii a zhruba deset let pracuje jako aprobovaný lékárník. Autor přispívá na německém blogu https//:publikum.net/author/derapotheker. Kromě toho píše lékařské články pro DocCheck.com, má sloupek v novinách Deutsche Apotheker Zeitung a je aktivní na svém twitterovém účtu @ApothekerDer.

#DerApotheker

PRAVDA O LÉCÍCH

Kdy jsou to vyhozené peníze?

Kdy pomáhají?

Kdy škodí?

DIE WAHRHEIT ÜBER UNSERE MEDIKAMENTE

#DerApotheker

Copyright © 2021 by Bastei Lübbe AG, Köln
Cover photo © Shutterstock: New Africa

Translation © 2023, Eliška Dubcová

All rights reserved

ISBN 978-80-242-8990-8

Obsah

Lékárníkova předmluva

Úvod

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Seznam léků, o kterých se v knize mluví

Mé rodině

Lékárníkova předmluva

Proč je třeba mít dostatek informací o lécích a proč jsem v této oblasti začal šířit osvětu

Když mi bylo sedmnáct, ve svém rodném městě jsem s přáteli často navštěvoval lékárnu, která patřila muži středního věku. Radíval nám se vším možným a my jsme mu kladli nekonečné množství otázek. Ať už jsme se ho zeptali na cokoliv, on měl na každou otázku odpověď. To na mě zapůsobilo. Od té doby jsem k lékárníkovi a jeho bezmála bezedným znalostem choval velký respekt. A tehdy jsem si skutečně myslel, že jsou takoví všichni lékárníci.

Zrovna jsem odmaturoval a začal studovat přírodní vědy. Že bych se sám stal lékárníkem, to mi přišlo nemožné.

Léta plynula. Už dlouho jsem žil v jiném městě a musel jsem se vydat do lékárny znovu. Lékárníkovi jsem vysvětlil, že jsem pořád unavený a vyčerpaný a že mám asi nedostatek železa. Když mě vyslechl, doporučil mi laktózu. Obohacenou laktózu, abych byl přesný. Ferrum phosphoricum D12. Jednu z Schüsslerových solí. Nebylo to sice homeopatikum, ale ani tak účinky léku nebyly silnější než placebo. Protože jsem se v tom tehdy ovšem příliš nevyznal, sůl jsem si koupil. Vycházel jsem z toho, že když tam uvádějí železo, tak tam také skutečně bude. Neměl jsem žádný důvod nevěřit doporučení odborníka a nikdy by mě nenapadlo, že by jednoduše prodal drahé placebo. Tak či onak mi to nepomohlo.

Dnes jsem lékárníkem já sám a nedokážu si tehdejší chování svého kolegy vysvětlit. Proč mi nedoporučil, abych zašel k lékaři nechat si zkontrolovat hodnoty železa? Nebo mi mohl nejdřív dát tablety s nízkou dávkou železa na krátkodobé užívání. Situace si rozhodně žádala náležité odborné poradenství, protože tyto příznaky mohou mít i zcela jiné příčiny.

Proč mi tedy dal Schüsslerovu sůl? Protože mě nebral vážně a potichu a tajně se rozhodl, že nepotřebuji železo? Nevím.

Studium farmacie je studium krajně přírodovědné, a lékárna by tudíž měla být místem vědy, a nikoliv víry. Když si tam tedy jdu pro radu, předpokládám, že lék, který mi tam doporučí, také bude mít prokázaný účinek. Rada od odborníka by totiž měla vycházet z co možná nejvědečtějších faktů.

Proto je podle mého názoru součástí dobrého poradenství to, že doporučím jen přípravky, které jsou prokazatelně účinnější než placebo. Nám lékárníkům totiž nepřísluší za své zákazníky rozhodovat, jestli potřebují skutečný lék s prokázaným účinkem, nebo lék s placebo efektem. A tady se zase nabízí otázka, zdali vůbec v lékárnách smíme prodávat „léky“, jejichž účinek není vědecky doložen. Kdyby bylo po mém, takovéhle „léky“ by v lékárnách nebyly a nabízelo by se jen to, co je doopravdy účinnější než placebo. Ale protože tak daleko ještě nejsme, nezbývá mi v těchto situacích než upozornit zákazníky, že by peníze za „léky“, které si hodlají koupit, mohli raději ušetřit, protože se v tomto případě jedná jen o pseudoléky.

I když je pro lékárníky životně důležité, aby měli zisk, domnívám se, že upřímně míněná rada se z dlouhodobého hlediska vždy vyplatí. Pokud má zákazník pocit, že lékárníkovi nejde jen o kšeft, začne k němu chovat důvěru. A přesně taková důvěra a odborné poradenství jsou koneckonců to, proč se zákazník cítí dobře a proč se do určité lékárny vrací. Tohle má konečně větší hodnotu než případný ušlý zisk, protože v prvé řadě jsme odborníci na léčiva a až v té druhé prodejci.

Tak jako by mělo být běžné, aby se člověk mohl spolehnout na lékárnici či lékárníka, mělo by platit, aby se mohl spolehnout i na lékařku či lékaře. Čím méně se člověk vyzná v medicíně, tím víc by mělo platit, že by měl mít důvěru v to, že jeho lékař vychází z praxe založené na důkazech. Doporučení pseudolékařského charakteru mohou důvěrou velice rychle otřást a pak ji již někdy není možné vzkřísit.

Když jsem před mnoha lety musel na ORL a řekl jsem lékaři, že často mívám ucpaný nos, takže se mi těžko dýchá, doporučil mi nosní homeopatikum ve spreji. Docela mě to tehdy udivilo, ba dokonce skoro naštvalo. Když jsem chtěl vědět, proč mi doporučuje jen pseudolék, jeho odpověď zněla, že s ním má jen dobré zkušenosti. K čemu mi ovšem jsou jeho dobré zkušenosti, když správně provedené studie došly k výsledku, že homeopatická „léčiva“ nejsou účinnější než placebo? Protože jsem s ním neměl dobré zkušenosti, našel jsem si jiného lékaře.

Není těžké z textu vyčíst, že jsem z těch, kdo si velice zakládají nejen na tom, aby lékaři a lékárníci svým pacientům dokázali poradit, ale i na tom, aby se současně opírali o důkazy a fakta. Stává se, že zákazníci, kteří jdou do lékárny rovnou od svého lékaře, ani netuší, jak mají léky užívat. Někteří ani nevědí, proč je vlastně mají užívat.

Pomoct by mohla změna ustanovení o předepisování léčiv. Od 1. listopadu 2020 mají totiž němečtí lékaři povinnost uvádět na receptu dávkování nebo poznámku o tom, že pacient dostal o dávkování instrukce. Pacientům by tedy mělo být jasné, „jak“ mají léky užívat, ale je třeba poznamenat, že to v praxi vždy nefunguje. Otázku, „proč“ jim je vlastně lékař naordinoval, si už většinou vyjasňujeme spolu s pacientem.

Že jsou lékaři vystaveni enormnímu stresu, protože musejí ošetřit příliš mnoho pacientů v krátkém čase, není žádné tajemství. Pokud pacient u lékaře z důvodu nedostatku času nebyl informován o tom, jak léky správně užívat, je tou poslední instancí stále ještě lékárník. To je sice nabíledni, ale bohužel to tak z nejrůznějších důvodu vždy nebývá.

Dnes a denně zákazníci vyprávějí, že předepsané léky jim v jiných lékárnách jen položili na táru, aniž se jich zeptali, jestli jsou seznámeni s tím, jak je mají užívat. To jediné, co jim o lécích sdělili, byla cena daného léku.

Je škoda, že se poradenství v lékárnách nenabízí. Takhle by to nemělo být, protože my lékárníci máme povinnost ho poskytovat. Vážně! Protože když nevím, jak mám léky užívat, může to být nebezpečné. Vždyť to přece nejsou jen nějaká cukrátka a nesprávné užívání může v nejzazším případě skončit i smrtí.

Teď to samozřejmě zní mnohem dramatičtěji, než to většinou bývá. Pacienti zpravidla uvádějí, že je jak lékař, tak lékárník o lécích informovali dostatečně. Přesto mě udivuje, že když zákazníkům sděluji důležité informace o lécích, které jim lékař předepisuje již několik let, opakovaně od nich slýchám: „To mi ještě nikdo neřekl!“ Lékař ani lékárník to s nimi patrně nekonzultovali proto, že pacienti vždy řekli, že léky užívají již několik let, a tak lékař i lékárník se domnívali, že jsou o nich již informováni.

Věta „To mi ještě nikdo neřekl!“ zaznívá relativně často například tehdy, když jsou pacientům předepsány léky, které se vzájemně ovlivňují s grapefruitem (viz kapitola 12). Ti, kteří několik let užívají hormon štítné žlázy L-thyroxin, se podivují nad tím, když jim řeknu, že tabletu mají zapít vodou a alespoň půl hodiny nesmějí pak nic jíst ani pít, hlavně kávu s mlékem (viz kapitola 18).

Tyto a mnohé další aha momenty mě v lékárně nakonec přivedly k myšlence, že začnu být aktivní na twitteru. Chtěl jsem šířit osvětu. O homeopatii, o pseudomedicíně a samozřejmě i o lécích obecně.

Na konci května 2018 jsem se proto pod pseudonymem #DerApotheker (@ApothekerDer) přihlásil na sociální síť Twitter. O rok později mi vyšel první blog, ve kterém jsem psal o tom, proč nejsou účinky homeopatie větší než účinky placeba. Protože už mě v tu dobu na twitteru sledovalo několik tisíc lidí, měl jsem to štěstí, že si článek opravdu našel čtenáře. V téže době jsem zveřejnil ještě jeden článek, ve kterém jsem se tentokrát zabýval tématem pěti nejčastějších případů situace „To mi ještě nikdo neřekl!“. Protože měl tento formát úspěch, následovaly další části. Nejpozitivnější reakce se mi ovšem dostalo za text o ibuprofenu, ve kterém jsem se snažil snadno srozumitelnou formou shrnout všechny důležité informace o této účinné látce. Díky šťastné shodě okolností si článek našel spoustu čtenářů a zareagovalo na něj více než půl milionu lidí. O pár měsíců později následoval článek o L-thyroxinu, ve kterém jsem podrobně psal o hormonu štítné žlázy. I tady se mi dostalo velkého množství pozitivních reakcí.

Protože zjevně existují lidé, které toto téma zajímá, je dalším logickým krokem tato kniha. Jádrem každé kapitoly jsou příběhy zákazníků, které jsou sice ze snadno pochopitelných důvodů zčásti smyšlené, ale veskrze se zakládají na skutečných událostech. Většinu dialogů jsem v této či podobné formě vedl už několiksetkrát. To je také důvodem, proč některé příběhy nekončí zrovna šťastně. Každý den zkrátka není posvícení.

Aby kniha byla trochu napínavější, rozhodl jsem se, že všechny situace zařadím do jednoho dne. Ve skutečném životě samozřejmě během dne proběhne mnohem více kontaktů se zákazníky a mnohé se opakuje zas a znova, jako například poučení, že by nosní sprej proti otoku neměl být užíván déle než jeden týden, což denně říkám alespoň dvacetkrát.

Cílem této knihy tedy není co nejpřesněji povyprávět o svém všedním dni, nýbrž poskytnout vám směs zábavy a osvěty. Rád bych vám poskytl co možná nejvíce informací o lécích a dalších faktů z lékárny, aby každý při četbě zažil ten či onen aha moment a aby toho v budoucnosti o sobě a o svých lécích věděl více.

Příjemnou četbu!

únor 2021

Úvod

Den jako každý jiný

Zazvoní budík. Příliš brzy. Jako vždy. Práce volá. Venku svítí sluníčko. Chci spát. Nenadělám ale nic. Než vylezu ze své teplé měkounké postýlky, rychle zkontroluji, co je nového na twitteru. Haha, vtipný tweet. Klik, srdíčko. A tady ještě přihlouplý komentář pod mým tweetem. No co už.

Mrknu na budík. Sakra. Už je hodně hodin. Po krátkém zkouknutí se twitter zasekl. Chvátám. Vstanu a spěchám do kuchyně, abych si dal vařit vodu. Ráno si vždy dávám šálek zeleného čaje, zbytek dne pak popíjím čaj Earl Grey.

Když naplním konvici, která teď pomalu syčí a zahřívá se, jdu do koupelny a upravím se. Když se vracím do kuchyně, dosahuje voda perfektní teploty, kolem 80 °C, a já si můžu zalít zelený čaj. V šálku mám sítko se lžičkou aromatizovaného zeleného čaje. O tři minuty později je hotový a já mám čas připravit si oběd. Vytáhnu ze skříňky stolní mixér a naplním ho studentskou směsí, ovesnými vločkami, banánem, jablkem, pomerančem, cejlonskou skořicí, matchou a jogurtem. Říkám, že mám smoothiegurt, a mám-li být upřímný, naštěstí lépe chutná než vypadá. Foodblogger ze mě asi nebude. Věřte mi, zkoušel jsem to. Mrk mrk.

Když si s požitkem vypiju šálek čaje, sbalím do tašky všechno, co přes den budu potřebovat, a běžím na autobus. Ranní sport. Jen takhle zůstanu fit.

Nejsem z těch, kdo během jízdy jen tak koukají z okýnka a užívají si stále týž pohled, ne, já si musím číst a vzdělávat se. Vždyť ani ty knihy, které se kupovaly jakoby samy, se samy nepřečtou. Bývají to populárně-naučné knihy, sotvakdy beletrie. Tolik knih, a tak málo času.

Skoro jsem přejel svoji zastávku. To by bylo zlé, protože dnes mám klíče od lékárny já.

Ale všechno jde hladce. Pohodlně dorazím v 7.40 a pozdravím kolegyni, která už na mě čeká přede dveřmi. Má s sebou velkou cestovní tašku. Odemknu dveře lékárny, a zatímco si dáváme jídlo do lednice, přicházejí jeden po druhém další kolegové a kolegyně. Šéf dneska přijde později. Hodíme na sebe pracovní pláště a začneme s přípravami. Nejprve rozsvítíme světlo v celé lékárně a následně zapneme expedující robot, automatizovaný systém pro skladování a výdej léčiv, který tu máme proto, aby vpředu v prodejně vyplivl léčiva, o která zažádáme přes počítač. Dalším krokem je jít od pokladny k pokladně a dát do nich drobné. To je velice důležitý krok, tedy dokud bude existovat hotovost. Přepážka pro prodej léků bez receptu je místo, kde trávím největší část svého dne, protože tam mám počítač s pokladnou a tam také poskytuji poradenství. Někdy se dokonce postavím před ni a v prodejně pak zákazníkům radím přímo u regálu.

Za chvíli už bude osm a já mám ještě čas zalít si konvici s čajem Earl Grey. Jen co je hotový, jdeme na to.

Hodiny odbíjejí osmou. Otvírám automatické dveře a vpouštím dovnitř čerstvý vzduch, spolu s kolegyní a s úklidovou službou, která právě dorazila, vycházíme ven a stavíme před lékárnu cedule s naší reklamou a box s bonbony a malými sprchovými gely.

Přede dveřmi už stojí několik lidí, kteří čekají na to, až je pustíme dovnitř. Bohužel si budou muset ještě počkat, než vyneseme ven opravdu všechno.

„Máte už otevřeno?“ slyším hlas za sebou. Otočím se.

„Teoreticky ano, prakticky si ale prosím ještě chvilku počkejte, musíme to tady venku nejprve všechno připravit.“

„Dobrá, tak já si půjdu ještě zapálit!“

Jen pokrčím rameny a pokračuji v činnosti. Jen co se vydám do lékárny, sune se kolem mě starší muž v nápadně barevném triku, krátkých kalhotách a bílých sportovních ponožkách, které objímají sandály. Ještě než stihnu dojít k táře, už před ní stojí a čeká, až se mu budu věnovat.

Kapitola 1

Proč bychom neměli užívat nosní sprej na ucpaný nos déle než týden

„Dobrý den,“ pozdravím přátelsky, připraven zahájit nový den. „Dobrý den. Dvakrát ten nejlevnější nosní sprej, prosím.“

Když mě někdo požádá o nejlevnější nosní sprej, bijí ve mně okamžitě všechny zvony na poplach: pozor, pozor, tady někdo něco nadužívá.

V lékárně nemine den, abych neprodal nepočítaně nosních sprejů. Ať už kvůli rýmě z nachlazení v chladných měsících, nebo kvůli alergii na pyly – když se venku začíná oteplovat, nosní spreje jsou v kurzu vlastně pořád.

Viry a alergeny způsobují zvýšenou tvorbu sekretu a záněty nosní sliznice, a proto sliznice ve snaze ubránit se proti patogenům zmobilizuje zvláštní buňky imunitního systému. Aby se tyto buňky co nejrychleji dostaly na místo, kde jsou potřeba, zvýší se zásobení krví a cévy se rozšíří – nosní sliznice oteče.

Můžeme si to zhruba představit jako dálnici, na které se při nehodě po uzavírce znovu otevřou dva jízdní pruhy a všechny tři pruhy jsou zase průjezdné. Najednou to zkrátka jede rychleji. Ovšem jelikož se jedná o nosní sliznici, je logicky krajně nepříjemné, když se vám přitom nedostává vzduchu. Tady přicházejí na řadu takové nosní spreje a kapky, které otok sliznice odstraňují. Dospělým prodávám nosní kapky poměrně zřídka. U dětí je to něco jiného, čím je dítě mladší, tím spíše rodiče kupují nosní kapky. Pro kojence jsou pak k dostání pouze nosní kapky.

Nejčastěji prodávám nosní spreje s účinnými látkami xylometazolinem a oxymetazolinem. Těch prvních ovšem mnohem více, a to i přesto, že oxymetazolin v porovnání s xylometazolinem navíc má i antivirotické vlastnosti, což u takové rýmy při nachlazení rozhodně může pomoct, protože ji způsobují viry.

Účinnými látkami, které se používají u nosních sprejů a kapek snižujících otok, jsou alfa-sympatomimetika. To znamená, že stimulují alfa-receptory cév, které se působením uvedených účinných látek zase zúží. Tím se sice zmenšuje prostor na obranu proti patogenu, ale zároveň se zlepšuje odtok sekretu a především se vytváří více prostoru pro proudění vzduchu při nádechu.

Jakkoliv je tento účinek skvělý, pakliže sprej či kapky na ucpaný nos užíváme déle než týden, dochází k takzvanému efektu zpětného účinku. To znamená, že jakmile účinná látka přestává působit, dochází k opětovnému, ještě silnějšímu otoku nosní sliznice. Zde je téměř nasnadě znovu sáhnout k uvolňujícímu nosnímu spreji či nosním kapkám.

Když to takhle někdo dělá celé roky, může se u něj rozvinout medikamentózní rhinitida. Jedná se o trvalý otok nosní sliznice, který může vést k jejímu nevratnému poškození.

Dokonce je možné v důsledku trvalého užívání nosního spreje či nosních kapek přijít o čich.

Pokud tedy patříte k těm, kdo nepřestávají užívat nosní spreje či kapky ani po týdnu, je velmi pravděpodobné, že si budete muset koupit novou lahvičku, až ta stará dojde, a pak zase novou, když i ta další bude prázdná. A najednou si to stříkáte do nosu celé roky, a tak se náklady na „závislost na nosním spreji“ samozřejmě neustále zvyšují.

Když pak budete chtít udržet výdaje za spreje a kapky v rozumné míře, je zcela pochopitelné, že v lékárně požádáte o tu nejlevnější variantu.

Vaší peněžence se to možná bude zamlouvat, vašemu nosu už ale sotva, protože ve většině lékáren jsou nejlevnější právě ty nosní spreje, které obsahují konzervační látku benzalkoniumchlorid.

Benzalkoniumchlorid je určen k likvidaci choroboplodných zárodků, které se při používání nosního spreje či nosních kapek dostanou z nosu do lahvičky, kde se mohou vesele množit, než si je při dalším užití stříknete či nakapete do nosu.

Benzalkoniumchlorid ovšem neničí jen choroboplodné zárodky, trvale také poškozuje nosní sliznici, protože brání řasinkám v pohybu, anebo je dokonce paralyzuje.

Úkolem nosních řasinek je odvést hlen, na kterém ulpívají choroboplodné zárodky, špína a prach, z nosu do hrdla, kde ho spolkneme, a ulpělé zárodky zničí žaludeční kyselina. Když řasinky tento úkol nemohou plnit, snižuje se samočisticí schopnost nosu, který je pak náchylnější na infekce.

Jednu výhodu však dočasně paralyzované řasinky mají: účinná látka snižující otok může lépe působit, protože déle zůstává v kontaktu se sliznicí, aniž ji řasinky relativně rychle odvedou pryč.

Protože však tato výhoda nepřeváží nevýhody, měly by být vždy přednostně užívány nosní spreje, popřípadě kapky bez konzervačních látek. Ty mají speciální aplikační systém, přes který se choroboplodné zárodky nedostanou do lahvičky, takže je možné vyhnout se benzalkoniumchloridu a šetřit si chudinky řasinky.

V případě nosního spreje se roztok prodává ve formě rozprašovače, v případě nosních kapek v podobě jednotlivých kapek. Při aplikaci je proto třeba mít hlavu zakloněnou a lahvičku držet nad ní. Množství účinné látky v dávce je stejné.

Protože je ovšem výroba tohoto aplikačního systému nákladnější, nosní spreje a kapky bez konzervačních látek jsou zpravidla o pár centů dražší. To možná vysvětluje, proč pojišťovny v Německu proplácejí jen ty předepsané nosní spreje či kapky, které obsahují benzalkoniumchlorid.

Pokud to jde, je lepší investovat třeba i dvě či tři eura navíc do nosního spreje či nosních kapek bez konzervační látky, tedy rozhodnout se pro tu variantu, kterou pojišťovna neproplácí.

Pro kojence jsou pak v Německu k dostání jen nosní kapky. Tady se ale objevuje jiný problém. Do listopadu 2020 bylo v Německu možné se rozhodnout, zda si vyberete ty nejlevnější nosní kapky s pipetou a konzervační látkou, anebo tu nejdražší variantu s aplikačním systémem, jímž se dá dávkovat na kapku přesně a který se obejde bez benzalkoniumchloridu.

Podat kojenci nosní kapky je totiž většinou poměrně složité, protože dítě se v reakci na ně často začne divoce zmítat. Když mu zkusíte nosní kapky podat v pipetě, skončí rychle v každé nosní dírce více než jen jedna kapka, což pro kojence může být velice nebezpečné. Pokud totiž nechtěně dostane příliš velkou dávku, kromě lokálního působení v nose může dojít i k systémovému působení (v celém těle), které v extrémním případě může dokonce vyvolat zástavu dechu. Aby se riziko snížilo, nesmějí se tyto kapky používat u kojenců, nýbrž až u dětí starších jednoho roku.

V zásadě platí, že čím vyšší je podaná dávka, tím větší je riziko systémových vedlejších účinků.

Budete-li si nosní sprej či kapky kupovat, doporučuje se vždy si vyžádat variantu bez konzervační látky, protože nelze paušálně konstatovat, že ty nejlevnější přípravky vždy obsahují konzervační látku a ty drahé nikoliv. Existují i drahé nosní spreje, ve kterých je ke konzervaci použit benzalkoniumchlorid a za které zaplatíte víc jen proto, že se jedná o známou značku. Peníze za reklamu je potřeba nějak dostat zpět.

Nosní spreje a kapky by se, jak už tu zaznělo, neměly používat déle než týden. To platí obzvláště pro variantu s konzervanty. U přípravků bez benzalkoniumchloridu bývá uvedena informace, že je tyto spreje a kapky možné používat o něco déle, než dojde k tzv. tachyfylaxi, tedy k vybudování tolerance vůči účinné látce. To platí především tehdy, když dospělý jedinec sáhne po takovém dětském spreji či po takových kapkách, které obsahují jen polovinu koncentrace účinné látky ve srovnání s variantami pro dospělé.

Jak kapky, tak i sprej mají trvanlivost šest měsíců po otevření – ať už obsahují konzervační látky, či nikoliv.

Když mě tedy zákazník požádá o ten nejlevnější nosní sprej, je velmi pravděpodobné, že ho nejenže užívá už dlouho, ale navíc si škodí konzervačními látkami.

„Víte, že se nosní sprej nesmí užívat déle než jeden týden?“ zeptám se tedy zákazníka obezřetně. Když se naše pohledy setkají, cukne mu lehce v levém koutku a pak odpoví: „Já už ten sprej používám dvacet let!“

I když vím, že se v takovéto situaci moje pokusy odradit lidi od nadužívání nosního spreje většinou nesetkávají s úspěchem, stejně to vždy zkusím nanovo.

„Pokud ten sprej budete užívat déle než jeden týden, povede to dříve či později k tomu, že ho budete muset užívat právě kvůli tomu, že už ho tak dlouho užíváte. Protože zhruba po týdnu dochází k opačnému efektu: nosní sliznice oteče a bude se vám špatně dýchat, takže po nosním spreji sáhnete automaticky znovu. A to se bude opakovat tak dlouho, dokud sliznice neodumře nebo dokud si neodvyknete sprej užívat.“ Vidím na svém zákazníkovi, že má pocit, jako bych ho odhalil.

„Já ale neusnu, když se mi špatně dýchá!“

„Já vás zcela chápu, ale tímhle si dlouhodobě nepomáháte. Vyzkoušel jste někdy náplasti na nos? Nalepíte si je na nos, ten se pak o něco víc otevře a přívod vzduchu se znatelně zlepší.“

„Ano, já už je používám. Ty mi doopravdy pomáhají, ale samo o sobě to nestačí,“ vysvětluje mi poněkud frustrovaný zákazník.

Tyto náplasti stojí za pokus vždy, když máte pocit, že se vám nedostává vzduchu. Nehledě na to, jestli současně užíváte, nebo neužíváte sprej. Mohou také pomoct lidem, kteří chrápou. Nebo lépe řečeno: pomohou těm, kdo vedle chrápajících leží v posteli. Pak už jen stužku na obal a máte perfektní dárek.

„Rozumím,“ odpovím. „Náplasti klidně používejte dál, ale rozhodně byste měl přestat užívat nosní sprej.“ Jeho provinilý pohled mi prozrazuje, že si je svého problému plně vědom.

„A co byste tedy navrhoval?“ zeptá se poněkud rezignovaně. „Sám z toho nemám radost, že ho musím pořád užívat!“

„Pokud příčina nevyžaduje operativní řešení, máte více možností. Návyku můžete nejprve zbavit jednu nosní dírku a potom i tu druhou. Dávku účinné látky budete snižovat, až bude nosní dírka volná i bez nosního spreje a vy budete moct dýchat. Následně totéž zopakujete na druhé straně. To znamená, že když budete například u pravé nosní dírky jako obvykle používat sprej pro dospělé, použijte u levé nosní dírky nejprve nosní sprej pro děti, ten obsahuje jen polovinu koncentrace xylometazolinu. A po pár dnech přejděte na nosní kapky pro kojence, které obsahují jen čtvrtinu dávky pro dospělého, tedy polovinu dávky dětského spreje, ale neobsahují konzervační látku benzalkoniumchlorid. Anebo můžete použít kapky pro kojence s účinnou látkou oxymetazolinem a tady si do nosu můžete nakapat dokonce dvě kapky. Co by se rozhodně dělat nemělo, i když se to často doporučuje, je rozšroubovat sprej pro dospělé a postupně ho ředit 0,9% solným roztokem, dokud vám tam nezbude jen ten solný roztok.“

Zákazník skepticky pozvedne obočí.

„Ano, to jsem opravdu někde četl, že by se to tak mělo dělat. Proč byste to nedoporučoval?“

„Existuje více důvodů,“ vysvětlím trpělivě. „Zaprvé nosní sprej se šroubovacím aplikátorem vždy obsahuje konzervační látku, která může poškodit nosní sliznici. Spreje bez konzervačních látek není tak snadné otevřít. A zadruhé zředíte nejen konzervační látku, ale i tu účinnou. Takhle si vlastně vyrobíte nosní sprej bez konzervantů, v němž se mohou neomezeně množit choroboplodné zárodky, které si při dalším použití zanesete do nosu.“

Souhlasně přikývne. „To je asi fakt. Jaké jsou další možnosti?“

„Další možnost je použít nosní sprej s kortikoidy, nejlépe s účinnou látkou mometasonem, ten funguje nejlépe. Účinek ovšem nastupuje nejdříve po několika hodinách. Nejpozději však do dvou dnů.“

Mometason je kortikosteroid, běžně se tu používá výraz kortikoid. Na nosní sliznici působí protizánětlivě a protialergicky, čímž snižuje otok, a proto se nosní spreje s mometasonem užívají především při alergické rýmě. Více si o tom povíme později.

Zákazník se usměje.

„Do dvou dnů?“

„Nejpozději. Abyste ten čas nějak překlenul, můžete nadále používat sprej na ucpaný nos,“ vysvětlím.

„Hm. Dobře. A to už jste vyjmenoval všechny možnosti, nebo je tu ještě nějaká?“

„Ještě jedna možnost tu jistě je a ta vás dokonce vyjde nejlevněji: jednoduše ten sprej rovnou přestanete užívat,“ zašklebím se a sleduji přitom jeho údiv.

„Jako úplně? Odteď? A to jen tak?“ Zavrtí hlavou, jako by to pro něj bylo naprosto nemožné.

„Přesně tak. To je ta nejlepší a nejrychlejší metoda. Pokud, jak už jsem řekl, nemáte jiné důvody pro jeho užívání, mělo by vám za pár dní být zase dobře. Ulevit by vám ale mohl nosní sprej s hypertonickým roztokem s mořskou nebo obyčejnou solí. Díky osmóze se o něco zmírní otok nosní sliznice, s normálním sprejem to ovšem srovnávat nelze. Velkou výhodou ale je, že si na něm nevytvoříte závislost.“

Dívá se na mě udiveně. „Tohle byste mi měl nějak víc vysvětlit. O osmóze jsem v hodinách biologie slyšel, ale to už je hodně dávno,“ směje se.

„Když nosní sprej na sliznici působí hypertonicky, znamená to, že obsah soli v nosním spreji je vyšší než ve sliznici, má tedy vyšší osmotický tlak. Když si hypertonický sprej nastříkáte do nosu, vyteče tekutina z nosní sliznice ven, aby se zředila vyšší koncentrace, dokud na obou stranách není koncentrace stejná. Tím, že tekutina odteče, splaskne otok sliznice. Kdybyste si ale do nosu nastříkal destilovanou vodu, bylo by to naopak a voda by se dostala do sliznice, protože je v ní větší koncentrace soli. V důsledku toho by sliznice otekla,“ vysvětlím.

„Děkuji za informaci. Víte co? Dejte mi prosím sprej s mořskou solí a pro jistotu ještě nosní sprej pro děti. Zkusím ho tedy rovnou vysadit.“

„Samozřejmě,“ odpovím s úsměvem a otočím se k regálu, z nějž vezmu po jednom od každého spreje, naskenuji je a položím na mincovník.

„Takže tady ty dva spreje. Nakonec bych pro vás měl ještě jeden tip, který by vám mohl pomoct, abyste se zase nemusel vracet ke spreji na ucpaný nos. Obecně se doporučuje průběžně zvlhčovat nosní sliznici, protože viry se snáze usazují na suché sliznici, a tím snížit pravděpodobnost výskytu rýmy. Na to jsou dobré běžné spreje s roztokem kuchyňské či mořské soli. Tedy izotonické spreje, které mají stejný osmotický tlak jako nosní sliznice. Klidně nějaké s dexpanthenolem, který přispívá k regeneraci sliznice.

Nejúčinnější by ovšem byl nosní olej, není to sice zrovna příjemné, ale olej zvlhčí nosní sliznici lépe než sprej se solným roztokem. Olej lze doporučit zvláště tehdy, když se déle používá nosní sprej snižující otok.“

„To jsem jaktěživ neslyšel!“ odpoví zákazník „To bych tedy rád zkusil.“

„Samozřejmě. Takže tedy zkusíte vydržet?“ odpovím s úsměvem.

„Ano, rozhodně. Teď jste mi opravdu promluvil do duše!“ Automatizovaný systém vyplivne nosní olej a já ho položím vedle obou dalších sprejů.

„Tady, prosím.“

„Děkuji! Můžete mi vrátit na stoeurovku?“

„Ne, bohužel. Teď ještě nemám nazpátek.“

„Nevadí.“ Vytáhne kartu a zaplatí bezhotovostně. Zabalím mu nákup do tašky a ještě dovnitř vhodím balení kapesníčků.

„Děkuji! Na shledanou,“ rozloučí se.

„Za málo. Na shledanou.“

Kapitola 2

Jak dostat kapky z lahvičky, aby se z toho člověk nezbláznil

Sotva první zákazník vyjde ze dveří, už do lékárny vchází mladý muž s baseballkou a skateboardem v podpaží, a než dojde k táře, nejprve se zastaví. Sejme si batoh z ramen, otevře ho a z tašky vytáhne pořadač formátu A4, který je ozdoben graffiti. Otevře i pořadač a vytáhne z něj recept. Pak si se stoickým klidem z hlavy sejme sluchátka, podívá se mým směrem a jde ke mně.

Na jeho chování se mi zamlouvají dvě věci. Jednak se mi líbí, když má zákazník recept připravený, než dojde k táře. A jednak mám opravdu rád, když se mnou zákazník mluví bez sluchátek v uších. Není to úzkoprsost, tohle je otázka zdvořilosti.

Leckdy přicházejí zákazníci, kteří pět minut stojí ve frontě a dívají se do mobilu. Když jsou potom na řadě, najednou je napadne, že vlastně potřebují recept, který se skrývá někde v nekonečných hlubinách jejich tašky, a smečka dalších zákazníků za nimi už cení zuby.

Často jsou to potom přesně ti zákazníci, kteří si stěžují, že to trvá dlouho. Ironii situace asi nikdy nepochopí.

Nezřídka také dochází k tomu, že mi zákazník vtiskne do ruky recept a přitom dál poslouchá hudbu, zatímco já se snažím najít předepsané léky. Rozhovor s takovým zákazníkem je pak složitý. Vede to k tomu, že i já sám se stávám reproduktorem, načež si otrávený zákazník sejme své malé reproduktory z uší.

Ještě méně respektu vnímám u zákazníků, kteří při příchodu do lékárny telefonují, recept mi ležérně hodí na táru a nadále nahlas pokračují v hovoru, jako bych tam vůbec nebyl. Když jim v souladu se svojí povinností chci poradit s užíváním léků, většinou se omluví. Osobě, se kterou zrovna telefonují.

Opravdu si nedokážu představit, že by se tito lidé takhle chovali, kdyby zrovna seděli u lékaře. (Už slyším, jak mnoho lékařů nahlas opáčí: „To byste se divil!“)