ROBIN COOK

VIR

KALIBR

Přeložila Alena Amchová

VIRAL

Robin Cook

Copyright © 2021 by Robin Cook

Translation © Alena Amchová, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9225-0

Tato kniha je napsána v zoufalé naději, že členové amerického Kongresu pochopí nutnost uzákonit přinejmenším nějakou proveditelnou možnost veřejné zdravotní péče.

ÚVOD

Na počátku pandemie covidu-19 se do centra pozornosti dostal nebezpečný a obávaný virový nepřítel, podobně jako tomu bylo o století dříve v případě pandemické chřipky. Oba viry označované SARS-CoV-2 a chřipka A(H1N1) vyvolávají nemoci dýchacího ústrojí a jsou snadno přenosné z jednoho člověka na druhého, takže se rychle rozšířily po celé zeměkouli. V průběhu několika málo měsíců onemocněly miliony lidí a mnoho z nich zemřelo.

V současnosti se na tyto dvě biologické hrozby soustředí zraky vědecké i laické veřejnosti, nicméně existují další viry, které si zasluhují stejné obavy, znepokojení a pozornost, protože vyvolávají mnohem smrtelnější choroby a mohou způsobit daleko vážnější komplikace. Tyto nemoci nejsou sice přenášeny aerosolem, a nehrozí tudíž takové nebezpečí nákazy, ale i tohle nebezpečí se šíří po světě pomalejším – i když neustále se zrychlujícím – tempem. Na vině je změna klimatu, lidské zásahy a narušování dříve izolovaných území. Řada virů pozoruhodným způsobem využila moskyty a komáry, aby si tak zajistila přežití. Tyto viry jsou zodpovědné za žlutou zimnici, horečku dengue, západonilskou horečku a celou škálu chorob způsobujících nebezpečný zánět mozku zvaný encefalitida. Mezi ně patří i virus koňské encefalomyelitidy východního typu neboli EEE. V případě tohoto onemocnění dosahuje smrtnost až třiceti procent. S postupem klimatických změn se agresivní komáři, jako například komár tygrovaný čili egyptský, latinsky zvaný Aedes, přenášející nebezpečné viry, jejichž výskyt se dosud omezoval na tropické oblasti, postupně a neúprosně rozšiřují směrem na sever do mírného pásma. V současnosti byl tento druh objeven dokonce v USA ve státě Maine a v Evropě v Nizozemí.

Zmíněné děsivé viry si nemohly vybrat lepšího přenašeče. Tento hmyz, jehož krvežíznivost je nutným předpokladem pro rozmnožování, je jedním z nejotravnějších tvorů na Zemi. Většina lidí si vybaví, jak je charakteristické pískání komáří samičky vyrušilo z letní dřímoty nebo jim znepříjemnilo grilování na pláži. Komáři a moskyti se vyvíjejí téměř sto milionů let a neustále se přizpůsobují měnícím se podmínkám (obtěžovali dokonce už i dinosaury). I nyní komáří samička potřebuje nasát krev, nebo při pokusu o její získání zemře. Z jakéhosi důvodu, který doposavad nebyl vysvětlen, samičky druhu Aedes přitahují zvláště ženy s krevní skupinou 0, ačkoliv když je nejhůř, bodnou i jiné krevní skupiny, nebo dokonce i muže.

Dokladem efektivity tohoto partnerství komára a patogenu je téměř milion lidí týdně, kteří zemřou na choroby přenášené komáry či moskyty. Někteří přírodovědci dokonce tvrdí, že nemoci šířené komáry zahubily téměř polovinu lidí, kteří kdy na naší planetě žili.

Robin Cook, MD

PROLOG

Komáři zapříčiní smrt více než dvě stě tisíc lidí denně, avšak nebezpečný dopad jejich bodnutí tím ještě nemusí končit. Tato úmrtí mohou doprovázet další vážné sociální komplikace. Smutný příběh jedné takové sériové tragédie začal v roce 2020 v idylickém městě Wellfleet ve státě Massachusetts ležícím v zátoce mysu Cape Cod. Kaskáda událostí se spustila ve vyhozené automobilové pneumatice opřené o zeď rozpadlé garáže. Uvnitř pneumatiky stála malá loužička dešťové vody, do níž snesla desítky vajíček samička egyptského komára.

Dvacátého července se vajíčka vylíhla a započala se úžasná desetidenní metamorfóza. Larvy se zakuklily a přeměnily v dospělce. Dospělí komáři uměli okamžitě létat a za tři dny už je poháněla neodolatelná touha množit se, která nutila samičky napít se krve. S použitím vysoce citlivých orgánů objevily vhodnou oběť a vrhly se na nic netušící sojku. Ani ona, ani komáři však netušili, že právě tahle sojka se počátkem července nakazila virem koňské encefalomyelitidy východního typu (EEE). Nikomu z nich to neuškodilo, protože ptáci podobní sojkám jsou běžnými hostiteli EEE, což znamená, že jde o jakýsi pasivní parazitismus. Jejich organismus, podobně jako imunitní systém komárů, nedovolí, aby se virus aktivoval. Komáří samičky se tedy dosyta napily sojčí krve a odlétly na nějaké vhodné místo naklást vajíčka.

O několik týdnů později se infikované hejno komárů přestěhovalo směrem na východ k Atlantickému oceánu. Jejich počet se značně ztenčil, protože se stali kořistí různých predátorů. Na druhou stranu však zbylí komáři získali cenné zkušenosti. Začali dávat přednost lidským obětem před opeřenými ptáky a chlupatými savci. Také přišli na to, že odpolední a podvečerní pláž je nejvhodnější destinací, neboť se tam vyskytují relativně nehybní lidé s odhalenou kůží.

Patnáctého srpna v půl čtvrté odpoledne se tahle skupina samiček komárů tygrovaných, infikovaná EEE, probudila ze spánku. Před pálícím poledním sluncem se dosud schovávaly pod prkny verandy jednoho domu na pobřeží jezera Gull Pond. Za pár okamžiků už zoufale žíznily po krvi a všechny najednou s typickým pískáním zamávaly křídly. Až na několik nešťastnic se vyhnuly mnoha nebezpečným lepkavým pavučinám a vzlétly nahoru do slunečního svitu. Utvořily roj a vyrazily jako nějaká bojová letka. Instinktivně věděly, že nějakých šest set metrů odsud leží za dubovým a borovým lesíkem pláž. Pokud je cestou něco nesežere nebo nebude foukat neobvykle silný protivítr, za tři čtvrtě hodiny dorazí ke skupině potenciálních cílů.

1. KNIHA

1

15. srpna

„Tak jo, holky! Půl pátý, tak už je čas jet na to grilování,“ nařídil Brian Yves Murphy a zatleskal, aby mu rodina konečně věnovala pozornost. Jeho žena Emma a dcera Juliette se povalovaly na sedačce ve skromném obýváku třípokojové chatky, kterou si před týdnem pronajali poblíž nanicovaté pláže v massachusettském městě Wellfleet těsně za přístavem. Všichni byli docela unavení po dni plném aktivních zážitků. Kvůli pandemii SARS-CoV-2 jeli raději na čtrnáctidenní dovolenou autem místo toho, aby jako každý rok letěli na Floridu a tam volno strávili v prázdném bytě Emminých rodičů.

„Nemůžem si ještě tak deset patnáct minut odpočinout?“ žadonila z legrace Emma, i když moc dobře věděla, že o tom Brian nebude chtít ani slyšet. Ve skutečnosti právě tak jako on toužila naplno využít každou minutu dovolené, dokud jim přeje počasí. Byla ve výborné kondici stejně jako její sportovně založený manžel. Ráno se vzbudila těsně po rozbřesku a neslyšně vyklouzla ven projet se na kole. Spěchala do místní pekárny, aby se vyhnula dlouhé frontě na jedinečné čerstvě upečené mandlové croissanty. Hned po příjezdu je příjemně překvapilo, že takhle daleko od toho, co považovali za civilizaci, existuje francouzská pekárna příznačně nazvaná Boulangerie. Odjakživa bydleli v Inwoodu na Manhattanu a jako čistokrevní Newyorčané měli za to, že všechno za hranicemi jejich města je necivilizovaný venkov.

„Lituju, ale teď není na povalování čas,“ zareagoval. „Rád bych se dostal na parkoviště v Newcomb Hollow Beach před večerním návalem, abychom si našli vhodné místo.“ Hned na začátku dovolené objevili tuhle pláž na atlantickém pobřeží. Zamlouvala se jim ze všech nejvíc, protože tam nechodilo tolik lidí a vysoké duny je chránily před větrem vanoucím od moře.

„Proč ale tak spěcháš?“ vyptávala se Emma. „Vždyť jsme přece dostali jak parkovací povolení, tak povolení, že můžeme na pláži rozdělávat oheň.“

„Jo, to povolení nám dovoluje parkovat, ale nezaručuje nám místo. A navíc je Newcomb Hollow z pochopitelných důvodů velice populární.“

„Tak jo,“ souhlasila jeho žena. Vstala a protáhla si ramena, která ji po dopolední jízdě na kajaku po jezeře Long Pond trochu bolela. Na tuhle sportovní aktivitu nebyl ani jeden z nich zvyklý. Po poledni si pak oba dali svůj každodenní minitriatlon. Na kole jeli šestnáct kilometrů do Trura a zpátky, uplavali kilometr a půl v zátoce a pak dalších sedm kilometrů běželi do Cape Cod National Seashore. O jejich čtyřletou dceru Juliette se zatím starala místní středoškolačka Becky. Měli velké štěstí, že ji objevili hned na začátku pobytu, takže jim od prvního dne Juliette hlídala. Becky byla sice teenager, ale naštěstí se chovala ohromně zodpovědně, pokud se týkalo povinného testování, nošení roušky a zachovávání bezpečné vzdálenosti, což bylo nutné vzhledem ke covidové pandemii.

„Tak já půjdu naložit do auta ručníky, gril, dřevěný uhlí, plážový židličky a hračky,“ vypočítával Brian a zamířil do kuchyně. Už několik dní se na grilování těšil. Nebudou sice obdivovat západ slunce jako v zálivu tvořeném obloukem mysu Cape Cod, ale atlantické pobřeží bylo nádherné, hlavně ve srovnání s úzkou, škeblemi posetou pláží před jejich chatou.

Emma pohlédla na Juliette, která vypadala, že spí. Její matka si však byla vědoma, že to třeba jenom předstírá. Občas to totiž dělávala, když nechtěla, aby ji obtěžovali. Holčička měla zavřené oči, pootevřenou pusinku a v rukou svírala svou nejoblíbenější hračku, kterou nosila všude s sebou. Byl to asi třiceticentimetrový, měkoučký, světle hnědý, odrbaný plyšový králík jménem Bunny, kterému chybělo jedno oko. Emma nemohla od dcerky odtrhnout milující pohled a nedokázala se ubránit pocitu, že jejich holčička s maličko nadzvednutým nosíkem, krásně vykrouženými rty a hustými blonďatými vlásky bude nejspíš to nejkrásnější dítě na světě.

Když Juliette začaly růst vlasy, oba je to s Brianem poněkud zarazilo. Čekali totiž, že budou ohnivě rudé po Emmě nebo sytě černé, jako má Brian. Jenomže dcerka měla vlasy světlé jako zlatá kukuřice a od počátku bylo jasné, že Juliette je originál. I barva jejích očí byla překvapivá. Nakonec se ustálily na zelené na rozdíl od Emminých oříškově hnědých a Brianových jasně modrých. Některé rysy však měli rozhodně společné. Všichni tři Murphyové měli bledou, téměř průsvitnou, typicky irskou pokožku, která vyžadovala neustálé natírání ochranným krémem, aby se nespálila. Podobali se i svalnatou postavou s dlouhými končetinami. I čtyřletá Juliette vypadala, že bude vysoká a sportovní jako její 186 centimetrů vysoký otec a 173 centimetrů vysoká matka.

„Hele! Co tam děláš?“ zeptal se Brian a vezl ven z pokoje malý přenosný gril na kolečkách. Nachytal ji, jak bez pohnutí stojí nad Juliette. „Šup šup! Kde to vázne?“

„Na okamžik mě uchvátila naše holčička,“ přiznala Emma. „Máme hrozný štěstí, že je zdravá, a ještě ke všemu tak neuvěřitelně roztomilá. Vlastně si myslím, že je to nejkrásnější dítě na celým světě.“

Brian přikývl, ale zároveň protočil panenky. „Připadá mi, že jsme velice vážný případ neobjektivních rodičů. Není pochyb, že máme fakt štěstí, ale radši si ten obdiv necháme na pozdějc, až zaparkujem a usadíme se na pláži.“

Hodila po něm plaveckou čepičku značky Speedo, kterou měla právě v ruce, ale on bez problémů uhnul a pokračoval ven. Zabouchly se za ním létací dveře opatřené sítí proti hmyzu a ten charakteristický zvuk Emmě připomněl léta, která jako malá trávila na Long Islandu. Její otec Ryan O’Brien založil v Inwoodu úspěšnou instalatérskou firmu a celé rodině se dobře dařilo. Jak Emma, tak i Brian vyrostli ve velké irské komunitě a vlastně se na střední škole znali, i když Brian byl o dva ročníky výš než ona.

Pak se Emma konečně také pustila do přípravy na grilování. Vešla do kuchyně, vzala si chladicí tašku, nejdřív do ní vložila mrazicí sáčky z mrazáku, přidala placičky z mletého masa, které připravila předchozího dne, očištěné čerstvé škeble, koupené ráno v přístavu, láhev prosecca a ovocný džus pro Juliette. Vedle v tašce už byly nachystané kukuřičné klasy a listové řezy s krémem z proslulé francouzské pekárny.

O půl hodiny později už všichni tři seděli v Outback Subaru a mířili směrem na východ do přírodní rezervace Cape Cod National Seashore. Vedle Juliettiny dětské sedačky byl naskládaný chladicí box, nafukovací paddleboard a tři skládací plážové židličky. Holčička jako obvykle držela v náručí Bunnyho a dívala se na kreslenou pohádku na obrazovce zabudované v opěrce hlavy řidiče. U nohou měla zbytek hraček na pláž – kyblíčky, bábovky, lopatky a dvě pálky na plážový ping-pong.

Přejeli hlavní silnici číslo 6 a před nimi se objevilo policejní oddělení města Wellfleet. Byla to podivná budova z bílých prken se střešními okny a věžičkami, která spíš vypadala jako venkovský hostinec než policejní stanice.

„Pořád musím dumat, co by to bylo za život pracovat jako policajt tady uprostřed pustiny,“ podotkla Emma. Otočila se, aby ještě jednou zahlédla malebnou budovu s plaňkovým plotem, který ohraničoval parkoviště pro návštěvníky. Policejní auto nebylo nikde v dohledu.

„Těžko si to člověk představí,“ pokývl Brian. Myslel na to samé, když o tom jeho žena začala mluvit. Tohle se jim dělo každou chvíli a přičítali to skutečnosti, že jsou jejich životy tak úzce propojené. Nejen že vyrostli jen pár bloků od sebe ve stejné manhattanské čtvrti a chodili na totéž gymnázium, ale nakonec oba vystudovali trestní právo. Brian promoval na Adelphi na Long Islandu a Emma na Fordhamu v Bronxu. Chodili sice na různé vysoké školy, ale jinak bylo období jejich studií podobné. Oba měli výborné výsledky a byli velice aktivními sportovci. Brian se věnoval fotbalu, zápasu a baseballu, Emminými oblíbenými sporty byly pozemní hokej, basketbal a softball.

„Ve srovnání s našimi zkušenostmi u policie to tady musí být děsná nuda,“ prohlásila, otočila se zpátky a dívala se ven předním oknem. Ona i Brian se po vysoké škole přihlásili rovnou na newyorskou policejní akademii a později sloužili ve velice rušných čtvrtích v centru města. Po pěti letech příkladné služby byli přijati do elitní a prestižní pohotovostní jednotky newyorského policejního oddělení. Právě v době, kdy byla Emma kadetkou v akademii pohotovostní jednotky, se jejich podivuhodně podobné životní dráhy propojily. Brian, který byl členem A týmu pohotovostní jednotky, se rozhodl jako dobrovolník pomáhat instruktorům akademie pohotovostní jednotky. Byl to jeho způsob, jak se dále vzdělávat a udržovat se v kondici. Dostal za to sladkou odměnu – seznámil se s jednou z nemnoha kadetek pohotovostní jednotky, zamiloval se do ní a vzali se.

„Zvlášť mimo sezonu,“ dodal. „Abych ti řek pravdu, tak to bych dělat nemoh. Ani omylem.“

Projížděli teď lesem, v němž rostly hlavně duby a borovice. Minuli jezero Gull Pond, ležící kousek na sever od vodní plochy Long Pond, kde dopoledne jezdili na kajacích. Byla to jejich první dovolená na dlouhém mysu Cape Cod a velmi příjemně je tu překvapilo množství sladkovodních jezer s křišťálově čistou vodou. Bylo to vážně neobvyklé vzhledem k tomu, že nedaleko jezer byl na jedné straně oceán a na druhé slaná voda zálivu. Ptali se na tento zvláštní úkaz místních lidí a dozvěděli se, že to nějak souvisí s ledovci v době ledové.

Silnice Gross Hill končila u Newcomb Hollow Beach. Zastavili na parkovišti a s radostí se rozhlédli kolem. Řada utahaných lidí už mířila z pláže ke svým autům a vlekla obrovské množství věcí, jako například křesílka, slunečníky a obrovité chladicí boxy, oproti nimž vypadala polystyrénová taška Murphyových trapná a ubohá. Někteří z nich byli opálení pravidelní návštěvníci, ale většinou to byli spálení chudáci, kteří před pár dny přijeli na dovolenou.

„Jauvajs,“ prohlásila Emma při pohledu na mladou dívku, která se zdála být stejně bledá jako její rodina. „Ta toho bude večer litovat.“

„Hele, máme štěstí,“ vykřikl Brian a zajel autem na uprázdněné místo poblíž stezky vedoucí z parkoviště k moři. Cestou na pláž museli překonat ohromnou patnáct metrů vysokou dunu porostlou trávou. Juliette byla jako obvykle natěšená z představy, že za chvilku bude u moře. Vyskočila tedy z auta první a netrpělivě čekala, až rodiče vyloží věci. Poslušně však souhlasila, že kromě Bunnyho ponese tašku s kukuřicí a většinu svých hraček. Emma se ujala chladicího boxu a ručníků a Brianovi se podařilo pobrat gril, dřevěné uhlí a hliníkové židličky.

Bylo pozdní odpoledne. Slunce za jejich zády zalévalo pláž zlatou září. Stejně jako Murphyovi měli všichni, kteří z pláže odcházeli, obličeje zakryté rouškami. Vylezli na vrchol duny a Emma s Brianem se mimoděk zastavili a obdivovali dramatický pohled na širokou písečnou pláž a obrovskou rozlohu Atlantiku. Vítr foukal od moře a přinášel zvuk lámajících se vln, z nichž některé byly téměř metr vysoké. Nastal odliv, takže na pláži byla spousta kaluží mořské vody, v nichž si Juliette ráda hrála, protože měla z moře trošku strach. Nádherný pohled doplňovaly velké nadýchané mraky nad obzorem, připomínající šlehačku.

„Kudy mám jít?“ zavolala Juliette přes rameno.

„Co myslíš?“ zeptal se Brian Emmy.

„Řekla bych na sever,“ odpověděla, poté co se rozhlédla na obě strany. „Je tam míň lidí. A vidím tam pořádnej rybníček.“

„Vem to doleva,“ zavolal Brian na dcerku, která už běžela k vodě.

Utábořili se asi třicet metrů severně od stezky u příkrého okraje duny. Brian zápolil s grilem a Emma zatím nastříkala dcerku ochrannou emulzí a pak podala sprej manželovi. Juliette hodila Bunnyho na ručník a hned letěla k hluboké louži mořské vody.

„Nechoď do vln, dokud za tebou nepřijdu,“ křikl na ni Brian a ona mu zamávala, aby dala najevo, že slyšela.

„Co myslíš, kdy bychom tak měli jíst?“ zeptala se Emma.

Její manžel pokrčil rameny. „Je to na tobě. Jen mi dej asi čtvrt hodinky předem vědět, abych rozpálil gril.“ Nasypal do něj dřevěné uhlí a zaklapl víko. „No a zatím můžem jít za Juliette.“

Pak skoro hodinu běhali v příboji a honili se s dcerkou. V jednom okamžiku se mu podařilo holčičku přemluvit, aby se ho držela za ruku a vydala se s ním kousek dál do vln, ale viděl, že se jí to nelíbí, a tak se raději vrátili do rybníčku, který na pláži nechal odliv. Po chvilce si Brian všiml, že se Emma vrátila na místo, kde se utábořili, a už připravuje kukuřici. Duna vrhala na pláž stín, a tak si řekl, že by si měl pospíšit. Oznámil Juliette, že je čas začít s grilováním. Navrhl, že si dají závod a on poběží pozpátku, takže má šanci ho porazit. Nadšená Juliette s pištěním vyrazila a ujala se vedení hlavně díky tomu, že jí dal Brian náskok.

„Obávám se, že máme nevítanou návštěvu,“ ohlásila Emma, jen co doběhli k ní.

„Jak to myslíš?“ zeptal se a rozhlížel se po obloze. Při předchozí návštěvě pláže na Newcomb Hollow měli totiž potíže s velice vytrvalými a drzými racky.

„Tentokrát nepřilítli rackové,“ řekla, když si všimla jeho pohledu. „Máme tu komáry.“

„Vážně?“ zeptal se udiveně. Překvapilo ho to, protože od moře vál celkem silný vítr.

„No jo, doopravdy,“ pokývla. „Hele!“ Nadzdvihla ruku a ukázala na rameno. Seděl tam černý komár s bílými skvrnami, podle všeho připravený ji bodnout. Než to však stačil udělat, plácla ho dlaní. Pak ruku odtáhla a z komára zbyla jen krvavá placka, což znamenalo, že už někoho kousl, ale ještě nebyl nasycený.

„Mám dojem, že jsem takovýho komára ještě nikdy neviděl,“ řekl Brian. „Je nějak divně zbarvenej.“

„Já ho znám,“ reagovala Emma. „Je to komár tygrovaný. Taky se mu říká egyptský.“

„Jak můžeš kruci znát egyptský komáry?“

„Při jedný přednášce z medicíny na akademii pohotovostní jednotky nám vykládali o arbovirálních chorobách a klimatických změnách. Přednášející se zmiňoval hlavně o komárech egyptských, kteří v minulosti žili jenom v tropech, ale teď se šíří směrem na sever až do Maine.“

„Takovou přednášku jsem nikdy neměl,“ stěžoval si Brian.

„To víš, časy se mění, starouši,“ smála se mu. „Nezapomeň, žes tam byl dva roky přede mnou.“

„A co vůbec ta arbovirální nemoc je?“

„Pamatuješ se, že jsi četl o žluté zimnici v souvislosti se stavbou Panamského průplavu? No, tak žlutá zimnice je arbovirální choroba.“

„A sakra,“ vyděsil se. „A vyskytla se někdy žlutá zimnice v USA?“

„Jenom v roce 1905 v New Orleans a od té doby už ne, jestli si to dobře pamatuju,“ prohlásila Emma. Prohrábla si vlasy a zamávala dlaní kolem hlavy. „Jéje, krouží kolem mě další ty mrchy. Tebe neotravujou?“

„Zatím ne. Juliette, slyšíš bzučet komáry?“

Holčička neodpověděla, ale určitě je slyšela, protože začala mávat rukama nad hlavou jako její matka.

„Vzal jsi s sebou sprej proti komárům?“ zeptala se Emma manžela naléhavým hlasem.

„Je v autě. Zaběhnu pro něj.“

„Buď tak hodný,“ poprosila. „Čím dřív, tím líp. Jinak to tu bude fakt hrozný.“

Brian nečekal na další pobízení, sebral roušku, přeběhl pláž a vydal se nahoru přes dunu. Jak čekal, v přihrádce přístrojové desky našel sprej OFF. Ani ne za deset minut byl zase zpátky na pláži a viděl, že si Juliette znovu hraje u rybníčku v písku.

„Teda řeknu ti,“ prohlásila Emma a začala se stříkat repelentem, „že ty okřídlený hajzlové byli hrozně agresivní, když jsi byl pryč. Musela jsem Juliette zase poslat hrát si ve vodě.“

„Šel jsem co nejrychlejc.“ Stejně jako jeho žena se posprejoval a zavolal na dcerku, aby ji taky ochránil proti komárům.

Když donutili komáry držet se od nich dál, věnovali se zase grilování. Nejprve opékali kukuřičné klasy, pak přišly na řadu masové placičky a nakonec škeble. Než bylo všechno ugrilované a naservírované, celá pláž se ocitla ve stínu, přestože na moře a mraky stále svítily horké sluneční paprsky.

Dosyta se najedli, trochu uklidili kolem grilu a posadili se na židličky, aby dopili prosecco, dali si moučník a pokochali se výhledem. Zapadající slunce, které už za sebou neviděli, ještě barvilo nadýchané mraky dorůžova. Juliette se vrátila ke svému rybníčku a stavěla z vlhkého písku hrady.

Spokojeně mlčeli, ale po chvíli Emma prolomila ticho. „Strašně nerada ruším tenhle kouzelný okamžik,“ obrátila se k Brianovi, „ale přemýšlela jsem a říkala si, že bychom možná měli uvažovat o trochu dřívějším návratu do New Yorku.“

„Vážně? A proč? Vždyť máme chatu pronajatou skoro ještě na týden.“ Emmin návrh ho zaskočil, protože dovolená na Cape Cod byla původně její nápad, a navíc mu připadalo, že si to tu zatím ohromně užívají. Dokonce i počasí jim přálo.

„Myslím si, že kdybychom už třeba byli doma, mohli bychom něco podniknout, aby se nám trochu pohnuly kšefty. Ta troška práce, kterou jsme měli koncem jara, už v červenci úplně skončila.“

Před osmi měsíci totiž Brian s Emmou odešli od newyorského policejního oddělení a založili soukromou bezpečnostní službu s názvem Osobní ochrana, s.r.o. Na počátku do toho šli s velkou důvěrou v úspěch svého podnikání vzhledem k profesionalitě a zkušenostem, které získali jako policisté u pohotovostní jednotky newyorské policie. Po pěti letech běžné služby u policie Brian v téhle prestižní jednotce působil šest let a Emma čtyři. Když končili, měli oba hodnost seržanta, a Brian navíc velice úspěšně složil zkoušku poručíka. Koncem loňského léta si najali konzultantskou firmu, která jim poskytovala poradenství a po údajném zvážení všech potenciálních faktorů předpověděla Osobní ochraně rychlý vzestup a expanzi. Nikdo však nemohl předpokládat, že přijde covidová pandemie a srazí poptávku po jejich službách téměř na nulu. Minulý měsíc neměli ani jedinou zakázku.

„Ne, žádná úžasná myšlenka mě zničehonic nenapadla,“ připustila Emma. „Ale začínám tu být jak na jehlách a mám provinilý pocit, že se tu takhle povalujeme a užíváme si to, a přitom netušíme, co nám podzim přinese. Já vím, že jsme potřebovali dovolenou, když jsme byli celý léto kvůli pandemii zavření doma, hlavně Juliette potřebovala změnu, ale už jsme si to tu užili. Jsem připravená jet zpátky.“

„Jenomže je jasný, že na podzim nás nic hezkýho nečeká,“ namítl Brian. „Hned jak zrušili ten Týden OSN, věděl jsem, že všechny naše předpovědi jsou v háji. Ten týden měl naší firmě udělat jméno.“ Vzhledem k předchozímu působení v newyorském policejním oddělení měli stovky potenciálních klientů, protože tahle akce OSN znamenala pro zdroje NYPD obrovskou zátěž. Ještě loni v prosinci si dělali starosti, jestli budou mít dostatek k lidí na pokrytí alespoň poloviny žádostí.

„A ty nemáš těžkou hlavu kvůli tomu, jak tuhle pandemii přečkáme, když se pořád mluví o podzimním růstu cen?“ zeptala se. „Vždyť už takhle jsme pozadu se splátkama hypotéky.“

Už jako děti byli oba dva šetrní a chovali se opatrně, pokud šlo o peníze. Když začali pracovat na newyorském policejním oddělení, našetřili si víc než jejich kamarádi a kolegové, a ještě k tomu rozumně investovali. Po Emmině promoci na policejní akademii se těsně před narozením Juliette rozhodli koupit si v inwoodské 217. ulici honosný dům v novotudorském stylu. Bylo to jen jeden blok od domu jejích rodičů v Park Terrace West. Kromě Subaru to byl jejich jediný větší majetek.

„Spousta lidí je pozadu se splácením hypoték,“ uklidňoval ji Brian. „A mluvili jsme o tom přece s tou úřednicí z banky, co má naše splátky na starosti. A navíc nám nějaké peníze přijdou. Hypotéka nebude problém. Myslím, že jsme udělali správnou volbu, když jsme si nechali nějakou hotovost, abychom pokryli výdaje spojené s firmou, jako třeba Camilin plat.“

Camila Perezová byla jediným zaměstnancem Osobní ochrany, s.r.o. Když v New Yorku a okolí propukla pandemie, přistěhovala se k Murphyům a od té doby tam stále bydlela. Byla to jedna z výhod bydlení v prostorném domě. V průběhu jara ji začali brát spíš jako člena rodiny než zaměstnance. Dokonce ji lákali, aby s nimi jela na Cape Cod, ale ona odmítla, protože měla silně vyvinutý smysl pro zodpovědnost a chtěla být okamžitě po ruce, kdyby se něco muselo řešit ohledně jejich firmy. Minulý týden se na Osobní ochranu obrátilo několik klientů s dotazem na zajištění bezpečnosti velkých podzimních svateb v luxusním přímořském letovisku Hamptons.

„Podle všeho to všechno zvládáš líp než já,“ řekla Emma. „Je fakt ohromný, že dokážeš některý věci vytěsnit z hlavy.“

„Po pravdě řečeno se mi to zas až tak nedaří. Taky mi to dělá těžkou hlavu,“ přiznal. „Starosti na mě doléhají většinou v noci, když kvůli tomu všemu nemůžu spát. Ale tady na pláži, když svítí sluníčko a šplouchají vlny, mi to trápení díkybohu připadá hrozně vzdálený.“

„A nevadí ti to tu ještě dál probírat, a přitom se kochat tímhle úžasným výhledem. Nebo bys byl radši, kdybych už sklapla?“

„Samozřejmě že mi to nevadí,“ usmál se na ni. „Jen klidně povídej dál!“

„Víš, teď mi furt leží v hlavě myšlenka, jestli byl dobrej nápad odejít z NYPD oba najednou,“ zachmuřila se. „Možná tam měl jeden z nás zůstat a dostávat plat.“

„No jo, když se ohlídneme nazpátek, bylo by to možná prozíravější,“ přikývl souhlasně Brian. „Jenomže právě to jsme nechtěli. Oba nás lákalo podnikání a chtěli jsme zkusit něco jinýho a novýho. A jak bychom se tenkrát dokázali dohodnout, kterej z nás se pustí do tý užasný výzvy a kterej se bude dřít furt dál dokola? Tahali bychom sirky, nebo si hodili mincí? Kromě toho jsem si pořád ještě jistej, že to bude dobrý, jen co tahleta zatracená koronavirová krize skončí. A rozhodně v tom nejsme sami. Tahle pandemická tragédie drtí miliony dalších lidí.“

„Doufám, že máš pravdu,“ povzdechla si Emma a plácla se dlaní do spánku. „Krucinál! Ty hnusný komáři už tu jsou zas. Jak to, že nekoušou i tebe?“

„Nemám tušení.“ Natáhl se pro repelentní sprej ležící za její židlí a podal jí ho. „Nejspíš nejsem tak sladkej jako ty,“ prohlásil s rošťáckým úsměvem.

2

19. srpna

Briana probudil křik hejna racků, kteří se hádali ve wellfleetském přístavu. Byl už dost vyspaný, a tak se jen převalil na záda, vyhlédl ven skrz průsvitnou bílou záclonu na okně a uvažoval, kolik může být hodin. Pak nahmatal telefon a zjistil, že je 6:25. Podíval se na Emminu stranu postele a viděl, že už vstala, jako poslední dobou pokaždé. Usmál se v očekávání čerstvého pečiva, do kterého se pustí, jen co vstane z postele.

Křik racků ho provázel ještě na chodbě cestou do jediné koupelny v chatce. Vrhl letmý pohled do obýváku a překvapeně se zarazil, protože uviděl Emmu, jak tvrdě spí na gauči. Odjakživa se brzy probouzela, takže usoudil, že zřejmě v noci špatně spala. Možná ji budily starosti kvůli jejich neutěšené finanční situaci. Po rozhovoru na pláži se o tomhle tématu zmínila snad každý den. Obával se, že se nemýlí, a tak se snažil pohybovat co nejtišeji. Když vycházel z koupelny, řekl si, že ji nechá ještě dospat a zajede do pekárny sám. Ať už se z postele odstěhovala z jakéhokoliv důvodu, jistě si potřebuje pořádně odpočinout, a tak se rozhodl ji nerušit.

Potichu si oblékl cyklistické šortky a tričko a pak se podíval, jestli už se Juliette budí. Jak předpokládal, ani se nehnula. Musela být po nezvyklém množství pohybu na čerstvém vzduchu pořádně unavená. Navíc zůstávala večer déle vzhůru a hrála s rodiči stolní hry. Spokojený, že dcerka bude ještě nějakou dobu spát, vzal do ruky cyklistické boty a po špičkách prošel obýváčkem. Opatrně zavřel dveře, které normálně pořádně práskly, a měl radost, že se mu podařilo odejít, aniž by svou ženu probudil.

Když projížděl kolem přístavu, zjistil důvod rozčileného křiku racků. Rybáři čistili své úlovky a ptáci soupeřili o odhozené zbytky. Kousek za přístavem Brian projel centrem městečka a obdivoval pečlivě udržované historické domy, některé z nich stovky let staré. Zvláště se mu líbily stavby s napodobeninami dórských sloupů.

Zbytek cesty už bohužel vedl po hlavní dopravní tepně a scenérie kolem nebyla tak malebná jako okolí menších silnic. Do pekárny to však nebylo daleko a nejezdila téměř žádná auta. Aby zintenzivnil cyklistický trénink, zrychlil a do cíle dorazil za necelých patnáct minut. Ačkoliv měli ještě zavřeno, před pekárnou už čekalo několik lidí. Bylo vidět, že podnik je opravdu populární.

O dvacet minut později už zase seděl na kole a mířil na sever. Dorazil k chatě, zavezl kolo do garáže a co nejtišeji vešel dovnitř. K jeho překvapení už Emma na gauči nebyla. Našel ji v ložnici, jak leží na posteli stočená do klubíčka. Oči měla otevřené, ale ani se nepohnula, když vešel.

„Je mi hrozně. Byla to strašná noc,“ zašeptala.

„To mě mrzí, zlatíčko,“ řekl a posadil se na kraj postele. „Co ti je?“ Byl překvapený, že je nemocná, protože byla z celé rodiny nejodolnější, kdykoliv je postihlo nějaké zimní nachlazení nebo jiné problémy. Většinou Juliette něco chytila ve školce nebo od kamarádů a pak ho nakazila. Emma to od ní téměř nikdy nechytila, přestože se o nemocnou dcerku starala hlavně ona.

„Je mi fakt zle,“ vypravila ze sebe Emma.

„Máš pocit, že máš horečku?“

„Jo. Mám zimnici a v noci jsem se potila.“

Brian jí jemně položil dlaň na čelo. Neměl pochyb, že ho má úplně rozpálené.

„Taky jsem zvracela,“ dodala Emma. „Divím se, že jsem tě neprobudila.“

„To jsi měla,“ odpověděl ustaraně.

„A proč?“ vyhrkla popuzeně. „Co bys asi tak mohl dělat?“

„Nevím,“ odpověděl. „Aspoň bych byl u tebe.“

„Stejně bys mi nemohl pomoct,“ trvala na svém. „Taky mě všecko bolí, třeští mi hlava a mám ztuhlej krk. Takhle špatně mi ještě v životě nebylo.“

„Můžu ti aspoň donést ibuprofen?“ Natáhl ruku a chtěl jí masírovat záda, aby jí aspoň nějak pomohl, ale ona se od něj odtáhla, jako kdyby nesnesla jeho dotek.

„No, ibuprofen mi snad nemůže uškodit,“ řekla a uložila se doprostřed postele.

„Nebolí tě v krku, nemáš třeba kašel nebo nějaké potíže s dýcháním?“

„Ne,“ vyhrkla rázně. „Vím, co si myslíš, ale tohle není koronavirus. Podle toho, co jsem slyšela o covidu-19, tak tyhle moje obtíže jsou něco jinýho. Taky jsem neztratila čich a chuť. Nic takovýho.“

„Stejně tě ale radši necháme otestovat na koronavirus,“ prohlásil Brian klidně. „Musíme ho vyloučit.“

„Mně je to jedno,“ zareagovala Emma naštvaně.

„Máš aspoň trochu hlad?“ zeptal se. „Přivezl jsem mandlový croissanty.“

„Už jsem ti říkala, že je mi špatně od žaludku. Vážně si myslíš, že bych měla chuť na mandlovej croissant?“

„Tak dobře,“ mírnil ji. „Donesu ti ibuprofen. Nebo možná radši dva.“ Vstal, zamířil do koupelny pro léky a pak zašel do kuchyně natočit sklenici vody. Trochu ho zaskočila Emmina podrážděnost. Takhle se přece nikdy nechovala. Kdykoliv se v minulosti necítila ve své kůži, nikdy nereagovala popuzeně. Naopak spíš pokaždé své příznaky zlehčovala.

Dal jí prášky, zapila je vodou a padla nazpátek do postele.

„Půjdu zjistit, kde je tu nemocnice,“ řekl Brian. „Můžu ti ještě něco přinést?“

Pouze beze slova zavrtěla hlavou a zavřela oči.

V obýváku pak otevřel notebook a pokoušel se vyhledat nejbližší nemocnici. Říkal si totiž, že to bude nejlepší zdravotnické zařízení, kde Emmu určitě otestují na koronavirus. Věděl, že covid-19 má nejrůznější příznaky, a bylo mu divné, jak si jeho žena může být jistá, že tuhle infekci nemá. Ale každopádně potřebují vědět, co jí skutečně je. Chvilku se rozmýšlel, jestli nemá zkusit najít nějakého místního lékaře, ale pochyboval, že by mu nějaký vesnický doktor mohl říct informace, které ještě nemá. Stejně jako Emma absolvoval na policejní akademii rozsáhlé kurzy medicíny a oba byli vysoce kvalifikovaní členové pohotovostní jednotky. Kdyby měl hádat, co manželce je, tipoval by, že jde s největší pravděpodobností o nějakou otravu jídlem. Možná za to můžou škeble, které měli k večeři, ačkoliv u něho se žádné příznaky neprojevují. Hlavně však doufal, že za nějakých čtyřiadvacet hodin bude Emmě o moc líp.

Zanedlouho zjistil, co potřeboval, a vrátil se do ložnice. Emma ležela na zádech uprostřed postele a oči měla stále zavřené.

„Emmo?“ zašeptal. Nechtěl ji budit v případě, že usnula.

„Co?“ zašeptala a ani neotevřela oči.

„Nejbližší nemocnice se jmenuje Cape Cod Hospital,“ řekl. „Je v Hyannis, pětačtyřicet minut odsud. Myslím, že bychom tam měli zajet, hned jak se na to budeš cítit. Čím dřív ti udělají test na koronavirus, tím dřív budeme znát výsledek.“

„Nechci jet do žádnýho pochybnýho špitálu tady v tom zapadákově.“ Podívala se na něj a v hnědých očích jí plál vztek.

„Myslím, že není fér tohle říkat,“ namítl Brian. „Podle toho, co jsem četl, je to velice uznávaná nemocnice. Kromě toho nám teď jde jenom o test na koronavirus.“

„To teda ani omylem! Chci jet zpátky do New Yorku. Jestli potřebuju do nemocnice, tak do opravdový.“

„To chceš jet domů ještě dneska?“ zeptal se zaraženě. Měli chatku pronajatou na další čtyři dny.

„Jo,“ utrhla se na něj Emma. „Cítím se hrozně jako ještě nikdy a bojím se, že se mi udělá ještě hůř. Tohle není jenom nějaký obyčejný nachlazení.“

„Tak jo, dobře,“ mírnil ji Brian. „Odjedeme ještě dneska. Sbalím nám věci, naložím je do auta a připevním kola a kajak. Snaž se zatím trošku odpočívat.“

3

19. srpna

Sbalení všech věcí a naložení auta trvalo Brianovi mnohem déle, než čekal. Zdržovala ho hlavně Juliette, vyvedená z míry popuzeným chováním své matky. Holčička zřejmě nebyla schopna pochopit, proč si jí Emma vůbec nevšímá. Brian se jí tedy musel věnovat, uklidňovat ji a vymýšlet jí nějakou zábavu. Nejvíc se osvědčilo ji zapojit do balení a nošení věcí do auta, ale samozřejmě to takhle zabralo mnohem víc času, než kdyby to Brian dělal sám.

Bylo už po jedenácté dopoledne, když konečně vyrazili na cestu zpátky do New Yorku. Juliettina sedačka byla na straně řidiče a Brian mohl sklopit Emmino sedadlo, aby během čtyři hodiny dlouhé cesty mohla ležet a odpočívat. Připravil sendviče a do chladicího boxu přidal vodu a ovocný džus. Šlo mu o to, aby se zbytečně nezdržovali, protože chtěl Emmu dovézt domů co nejdřív.

Většinu cesty se věnoval jenom řízení. Juliette se dívala na pohádky a Emma spala s hlavou na polštáři opřeném o bok auta. Na čele měla kapičky potu a bylo zřejmé, že její horečka nepolevila.

V autě vládlo ticho a Briana opět přepadly starosti kvůli problémům s Osobní ochranou, s.r.o. Jak už se předtím svěřil Emmě, na dovolené ve zcela novém prostředí se mu dařilo úplně pustit práci z hlavy. Jenomže teď mířili domů a vlna obav byla zpátky. Nemohl zavírat oči před skutečností, že kvůli pandemii přijíždí do města jen velmi málo bohatých byznysmenů, kteří potřebují ochranu, a na podzim se situace pravděpodobně nezlepší vzhledem k tomu, že odborníci předpovídají další vlnu infekce. Mohl jedině doufat, že alespoň jedna z mála poptávek na zajištění bezpečnosti na obrovské svatbě skutečně vyjde. Těšil se, že se od Camily dozví, jestli se některý z dotazů vyvinul v nějaký konkrétnější závazek.

Doprava sice nebyla příliš rušná a cesta ubíhala celkem rychle, ale stejně se mu ulevilo, když dojeli na Henry Hudson Bridge, odkud to byl domů už jen kousek. Přál si, by už Emma ležela v posteli a mohl jí změřit teplotu. Obával se, že má horečku, protože celou cestu viděl, jak se jí potí čelo. I Juliette už se netrpělivě kroutila, protože ji nebavilo sedět tak dlouho připoutaná v sedačce.

Když tedy přišla katastrofa, Brianova mysl byla zcela soustředěna na logistický problém, jak vyložit Juliette a Emmu z auta a dostat je co nejrychleji do domu. První známkou pohromy bylo podivné rytmické bouchání z místa kdesi pod přístrojovou deskou. Za okamžik si uvědomil, že zvuk souvisí s nějakým pohybem po jeho pravici. Střelil očima tím směrem a ke své hrůze zjistil, že se Emma svíjí v jakémsi příšerném záchvatu. Nohama a rukama mlátila do přístrojové desky i do podlahy auta. Přitom se nepřirozeně prohýbala v zádech, vzpínala se proti bezpečnostnímu pásu, divoce mávala rukama a třískala hlavou do okénka.

Brian téměř přestal ovládat řízení auta, jak se vyhýbal manželčině levé ruce, mlátící ho do hlavy. Zoufale zápolil s volantem a auto se s ječícími pneumatikami motalo po silnici. Jen co získal kontrolu nad vozidlem, dupl na brzdu a nějak se mu podařilo manévrovat ke krajnici. Nebylo to snadné v situaci, kdy na něj ostatní řidiči troubili a dělali neslušná gesta a Juliette zděšeně ječela.

Z výcviku na pohotovostní jednotce věděl, že je nutné zabránit zranění zmítajícího se člověka, dokud záchvat nepomine, a v tom mu díkybohu napomáhal bezpečnostní pás. Největší obavy měl o Emminu hlavu. Snažil se, aby při divokých svalových křečích nenarážela do kovového boku auta a podkládal ji polštářem. Druhou rukou se pokoušel přidržovat manželčiny silné nohy, které kopaly do přístrojové desky. Ztěžoval mu to fakt, že byla v tak dobré fyzické kondici, takže musel zapojit veškerou svou sílu.

Zdálo se mu, že to trvá nekonečně dlouho, ale nakonec se její křeče přece jen zmírnily a pak zcela ustaly. Brian ji mohl nechat sklesnout zpátky na sedadlo s hlavou opřenou o okénko. Z úst jí tekl tenký pramínek krve, což svědčilo o tom, že se zřejmě kousla do jazyka, ale zakrátko se její dech opět zklidnil. Posadil se rovně a rozepnul si bezpečnostní pás. Juliette na zadním sedadle zoufale plakala, a tak honem vyskočil z auta, otevřel zadní dveře, naklonil se dovnitř a objal nešťastnou dcerku. Stále dokola jí opakoval, že je všechno v pořádku, mamince už je líp a odvezou ji do nemocnice.

„Tatínek teď pojede dál, ano, miláčku?“ navrhl, když se holčička trochu uklidnila a proud slziček ustával. Snažil se vymanit z jejího křečovitého sevření.

Nakonec ho Juliette přece jen pustila a mohl se narovnat. Povzbudivě ji poplácal po rameni, vrátil se na své místo za volantem a podíval se, jak je na tom Emma. Byla při sobě, ale připadala mu dezorientovaná. Pověděl jí, že už jsou skoro doma a že ji odveze do nemocnice. Právě do té, kde se narodila Juliette. Rovněž jí řekl, že právě měla jakýsi záchvat. Přikývla, ale jinak nereagovala.

Z dálnice Henry Hudson Parkway zahnuli sjezdem na Dyckman Street a odtud už to byl jen kousek do inwoodského kampusu nemocnice Manhattan Memorial. Podobně jako v ostatních newyorských městských částech bylo i v Inwoodu několik nemocnic. Když měla Emma rodit, vybrali si Murphyovi nemocnici Manhattan Memorial neboli MMH, jak ji místní nazývali. Emmě tam jako malé brali mandle a i Brian tohle zdravotnické zařízení znal. Když sloužil druhým rokem jako strážník u newyorské policie, na několik měsíců byl přidělen na 34. okrsek zastupovat kolegu, který byl na nemocenské. Strávil tehdy v nemocnici hodně času, aby si o volných večerech a dnech trochu přivydělal. Vedení nemocnice stálo o to, aby na objekt dohlížel uniformovaný policista. Brian se během své služby seznámil s personálem, a s pár doktory a sestrami si dokonce tykal.

„Nechají si maminku v nemocnici?“ starala se Juliette, když auto zabočilo z Broadwaye do nemocničního areálu.

„Pochybuju,“ odpověděl holčičce. „Ale musíme počkat, až co řeknou doktoři. Jde hlavně o to, aby byla maminka v pořádku.“

Zajel ke vchodu na pohotovostní oddělení a zastavil u příjezdové rampy pro sanitky.

„Tak jak ti je, Emmo?“ zeptal se. „Zvládneš dojít do nemocnice, nebo chceš, abych ti opatřil pojízdné lehátko?“

„Jsem v pořádku,“ ozvala se monotónním hlasem. Bylo to poprvé, co po tom záchvatu promluvila.

„Jseš si jistá?“ Brianovi připadala trochu dezorientovaná a rozhodně se nechovala normálně. Neodpověděla mu. Ale stejně vystoupil z auta, vyndal Juliette ze sedačky a došel k Emminým dveřím. Otevřel je, ale Emma se ani nehnula. Sáhl tedy dovnitř a rozepnul jí pás. Pak se ujistil, že mají správně nasazené roušky.

„Tak jo,“ nadechl se zhluboka. „Jdem dovnitř.“ Opatrně jí pomohl vystoupit z auta. Držela se ho za ruku a na nejistých nohou zamířila na pohotovost.

4

19. srpna

Bylo už skoro půl páté a blížila se doba večeře, ale na pohotovosti bylo stále ještě docela rušno. Murphyovi museli chvilku stát u informačního pultu, ale jakmile Brian vysvětlil, proč dorazili, příjemná sestra je ihned zavedla na vyšetřovnu a poprosila Emmu, aby se položila. Zkontrolovala jí vitální funkce a doplnila anamnézu. Úřednice, která je do malé místnosti doprovázela, si zapsala jejich jména, údaje o zdravotním pojištění a podala Brianovi k podpisu formulář o povolení k léčbě. Jakmile vyřídili papírování, vyšli Brian s Juliette z nemocnice ven.

U auta se holčička zoufale rozplakala a hystericky volala, že chce maminku. Za normálních okolností měl Brian s dcerkou velkou trpělivost, ale teď byl sám nervózní a jen stěží se ovládal, když se vzpírala a odmítala nastoupit dovnitř. Uvědomil si tedy, že bude potřebovat, aby mu v téhle situaci někdo pomáhal. Mohl sice zatelefonovat své matce Aimée, ale raději se rozhodl kontaktovat Camilu, která v předchozích pěti měsících fungovala skoro jako Juliettina náhradní matka. Jak očekával, Camila se zděsila, když se dozvěděla, co se Emmě stalo, a okamžitě se nabídla, že přijede k nemocnici a o holčičku se postará.

„Tak hele, kočičko,“ řekl Brian dcerce, když ukončil hovor. Trochu líp teď zvládal emoce, když věděl, že pomoc je na cestě. „Přijede Camila a odveze tě domů.“

Juliette na tu zprávu reagovala novým přívalem slzí, ale jejího otce už to tak nerozhodilo. Věděl, že se dcerka bude cítit mnohem líp, jen co bude ve známém prostředí. Zdvihl ji a choval v náručí, aby ji utěšil. Plakala už trochu míň, ale tiskla mu mokrý obličejík na rameno a pevně se ho držela kolem krku.

Za pouhých pár minut dorazila Camila a hned se natáhla po Juliette, která jí šťastně vklouzla do náručí. „Ach, ty moje chudinko malinká,“ řekla a pevně ji objímala. Bylo zřejmé, že má silné mateřské instinkty, a Brian si uvědomoval, jaké má štěstí, že je v podobných situacích součástí jejich života.

Camila byla dvaatřicetiletá kubánská Američanka. Byla příjemná, optimistická a usměvavá. Ráda se smála a vypadala spíš jako nějaký teenager, zvláště když nejraději za všeho nosila moderní rozdrbané džíny. Měla středně velkou postavu, dlouhé tmavé vlasy s pěšinkou uprostřed a tmavou pokožku, kterou jí záviděli Emma i Brian, protože na rozdíl od nich se Camila nikdy nemusela mazat ochranným krémem. Stejně jako oni dva vyrostla v Inwoodu a měli nějaké společné přátele. Ona však bydlela východně od Broadwaye, kde žili převážně Latinoameričané, zatímco Murphyovi žili na irské východní straně.

Tak jako Brian studovala Camila na univerzitě Adelphi, ale jako hlavní obor si vybrala byznys. To byl taky důvod, proč se Murphyovým ozvala, když hledali někoho, kdo by jim pomáhal se zahájením podnikání v bezpečnostní agentuře. Naštěstí pro obě strany to vypadalo, že si hned od prvního dne neskutečně rozumějí, protože Camiliny ekonomické znalosti perfektně doplňovaly Brianovy a Emminy zkušenosti z policejního oddělení. Když v březnu propukla v New Yorku pandemie, Murphyovi se okamžitě rozhodli navrhnout Camile, aby se k nim přistěhovala, a ona s radostí přijala. U ní doma bydleli starší prarodiče s vážnými zdravotními problémy, takže je nechtěla jakkoliv ohrozit.

„Co nejdřív s Emmou přijedeme,“ slíbil jí Brian a podal dcerce Bunnyho. Ta po něm chňapla a pevně sevřela králíčka do náručí.

„To není problém,“ prohlásila Camila. „Udělám něco k večeři a pak Juliette určitě nějak zabavím.“

„Nemůžu ti ani dost poděkovat. Jsi náš zachránce.“

S ulehčením se díval za odjíždějícím autem a pomyslel si, že Juliette je teď v těch nejlepších rukou. Uklidnil se a měl pocit, že se dokáže vypořádat se situací, která ho čeká. Vešel do nemocnice a ze všeho nejdřív se stavil u informací, aby zjistil, jestli jsou nějaké nové zprávy o jeho ženě. Dozvěděl se, že lékař za chvilku vyjde z vyšetřovny a promluví s ním.

Posadil se, co nejdál to šlo od ostatních lidí v čekárně, což byl trochu problém, protože na pohotovosti byl mnohem větší nával než před patnácti minutami. Z minulé zkušenosti s policejní službou v nemocnici si pamatoval, že nejvíce lidí přichází před večeří a pak nastane později večer druhá vlna.

Čas se vlekl. Aby se trochu zabavil, vzal do ruky telefon a po chvíli váhání zavolal své matce. Aimée byla typická matriarchální postava a Brian si dovedl živě představit, jak bude z jeho zprávy rozrušená a bude trvat na tom, že mu bude pomáhat. Nejspíš bude chtít hned přijet do nemocnice, ačkoliv by to všechny spíš ještě víc vystresovalo. Cítil však povinnost jí sdělit, co se děje. Ozval se její hlas se zpěvavým, okouzlujícím francouzským přízvukem.

Zachovala si charakteristický přízvuk, protože vyrostla na severu Francie v Normandii a před jednačtyřiceti lety přijela do Spojených států studovat na prestižní Barnard College. Na vysoké škole se seznámila s Brianovým otcem, který se dostal na Kolumbijskou univerzitu na sportovní stipendium. Brianova matka se za svobodna jmenovala Juliettová, což je neobvyklé příjmení i ve Francii, a Brian s Emmou tak na její počest pojmenovali dceru.

Brian se s matkou dlouho nevybavoval a hned jí pověděl, že volá z pohotovosti nemocnice Manhattan Memorial, protože Emma dostala v autě nějaký záchvat. Dodal, že se u ní ráno objevily nějaké příznaky podobné chřipce, a tak odjeli z dovolené dřív.

„Panebože. To mě ale mrzí,“ reagovala Aimée ustaraným hlasem. „A je už teď v pořádku?“

„Zatím mi doktoři nic neřekli,“ informoval ji. „Právě teď ji vyšetřují. Z auta do nemocnice došla sama, ale připadala mi nějaká dezorientovaná.“

„Myslíš, že má koronavirus?“ napadlo Aimée.

„Doufám, že ne,“ řekl Brian. „Vlastně si myslím, že koronavirus to nebude, protože nemá žádný z těch tři hlavních příznaků, což je kašel, potíže s dýcháním a ztráta čichu. Ale kdo ví? Horečku zas měla. No, počkáme a uvidíme.“

„A kde je Juliette?“

„Před pár minutami si ji přijela vyzvednout Camila. Jsme tu teprve něco okolo hodiny.“

„A co ty? Jak to zvládáš?“

„Jde to,“ prohlásil opatrně. „I když musím přiznat, že to byl docela stres. Je to poprvé, co vidím Emmu opravdu nemocnou.“

„Umím si moc dobře představit, že ti z toho není moc dobře. Nechceš, abych tam přijela a dělala ti společnost?“

„To není nutné,“ ujistil ji. „Teď už je to dobrý, když se Camila stará o Juliette. Kromě toho nemocnice z pochopitelných důvodů v období pandemie nedoporučuje návštěvy rodinných příslušníků. Určitě ti dám vědět, jen co se něco dozvím.“

„D’accord,“ souhlasila Aimée. Měla ve zvyku konverzaci prošpikovat sem tam nějakým francouzským výrazem. „Zavolám Emminu matku a dám jí vědět. Určitě bude chtít na pohotovost přijet. Vždyť sám víš, že Hannah má vlastní hlavu.“

„Prosím tě, zkus jí to rozmluvit. Dám ti vědět, jen co se něco dozvím, a ty jí pak můžeš okamžitě zavolat.“

Po rozhovoru s matkou si říkal, jestli nemá zavolat svým dvěma starším bratrům a mladší sestře. Uvažoval o tom, spíš aby zaměstnal mysl, než že by s nimi nutně cítil potřebu mluvit. Stále ještě se nerozhodl, když vtom zaslechl své jméno. Volal na něj vysoký, štíhlý, relativně mladý lékař, který do čekárny vstoupil z pohotovostního oddělení. Měl na sobě pomuchlané zelené chirurgické oblečení, čepičku a ústenku, v náprsní kapse sbírku propisek, kolem krku fonendoskop a vypadal jako typický uštvaný lékař z pohotovosti.

Brian vstal a zamával, aby upoutal jeho pozornost.

„Pan Brian Murphy?“ zeptal se lékař ještě jednou a zamířil k němu. „Jste manžel Emmy Murphyové?“ Zpěvavá intonace jeho řeči Brianovi naznačovala, že zřejmě pochází z indického subkontinentu.

„Ano, to jsem já,“ odpověděl Brian. Celý ztuhl, protože z lékařova tónu usoudil, že všechno nejspíš nebude v pořádku.

„Jsem doktor Darsh Kumar. Mám důležité zprávy o vaší ženě.“

„Ano,“ prohlásil Brian zvolna a připravoval se na to, co se dozví.

„Přijmeme ji do nemocnice. Vlastně ji musíme hospitalizovat na jednotce intenzivní péče.“

„Ano,“ opakoval Brian, a ačkoliv se snažil uklidnit, zmocňovala se ho stále větší panika. „Proč na JIPku?“

„Měla další záchvat, když jsme ji vyšetřovali,“ vysvětlil mu doktor Kumar. „Naštěstí jsme to rychle zvládli, protože už měla zavedený žilní vstup. Teď už se cítí lépe a odpočívá, ale je dezorientovaná. Chceme ji detailně monitorovat.“

Brian přikývl. Hlavou mu překotně vířily myšlenky. „Ještě dezorientovanější, než když přijela?“

„Možná, to nemohu říct s jistotou.“

„Máte nějakou diagnózu? Mohl by to být koronavirus?“

„Možné to je, ale vzhledem k jejím symptomům to není pravděpodobné,“ prohlásil doktor Kumar. „Jsme si však jistí, že má nějaký typ encefalitidy, to znamená zánětu mozku.“

„O encefalitidě jsem slyšel. Mám výcvik v pohotovostní jednotce,“ vysvětlil Brian.

„Zatím však neznáme specifickou etiologii,“ pokračoval doktor Kumar. „Máme podezření na virovou nákazu. Provedli jsme lumbální punkci a poslali vzorky do laboratoře. Brzy nám řeknou, o co tu jde. Kdybych měl hádat, tipoval bych možná něco jako západonilský virus nebo případně lymskou boreliózu. Měli jste nějaký kontakt s komáry nebo klíšťaty, když jste byli na Cape Cod?“

„Klíšťata jsme neměli, ale před čtyřmi nebo pěti dny nás při grilování na pláži obtěžovali komáři.“

„To by mohlo být ono, a v tom případě by nejspíš šlo o virovou nákazu. V tomhle okamžiku však nemá smysl o tom spekulovat. Naši léčbu to nijak neovlivní.“

„Jaká je to léčba?“

„V zásadě podpůrná. Dáváme jí kyslík. Sice jsme dokázali její záchvat rychle zastavit, ale hladina kyslíku jí značně poklesla.“

„Můžu ji vidět?“ zeptal se Brian zoufalým hlasem.

„Teď hned ne,“ řekl lékař. „Je na magnetické rezonanci a pak jí budeme dělat cétéčko.“

„Obojí? Proč obě ty vyšetření?“

„Nechávám to na kolezích z radiologie. Zatím jděte prosím do kanceláře, potřebují s vámi něco řešit ohledně příjmu vaší manželky.“ Ukázal přes celou místnost na dveře s nápisem příjem, otočil se a odcházel.

„Promiňte,“ zavolal za ním Brian. „Chtěl bych svou ženu vidět, až to bude možné.“

„Dám to vědět sestrám,“ zavolal doktor Kumar přes rameno a zmizel na oddělení.

Brian se zhluboka nadechl, aby se uklidnil, sebral pár věcí, které si s sebou přinesl, a zamířil k přijímací kanceláři. Neměl nejmenší ponětí, co po něm můžou chtít, protože už veškeré informace poskytl úřednici na pohotovosti.

Příjem sídlil ve velké místnosti s několika řadami židlí stojících před dvěma psacími stoly. Na krémově vymalovaných stěnách viselo množství zarámovaných fotografií. Byly to portréty většinou vážně se tvářících mužů v tmavých oblecích a několika málo žen. Brian předpokládal, že to bude vedení nemocnice. Za jedním z psacích stolů seděla tmavovlasá žena středního věku s hnědýma očima. Pod bílým laboratorním pláštěm měla pestrobarevné květované šaty.

„Pan Murphy?“ zvolala, jen co vstoupil do místnosti. Nikdo jiný v kanceláři nebyl.

„Ano,“ potvrdil. „Brian Murphy.“ Všiml si, že na její jmenovce stojí Maria Hernandezová. Přistoupil k jejímu stolu, už před několika měsíci opatřenému ochranným plexisklem. Na jeho spodním okraji byla mezera, jíž se podávaly papíry sem a tam. Bylo to stejné jako u přepážky v bance.

„Brian Murphy,“ opakovala Maria s hlavou nakloněnou na stranu a důkladně si ho prohlížela. „Nejste náhodou nějak spřízněný s inspektorem Conorem Murphym, velitelem 34. okrsku?“

„Byl to můj otec,“ sdělil jí překvapeně Brian. Udivilo ho, že ho poznala i s rouškou na obličeji. I on sám na 34. okrsku krátce sloužil, ale naštěstí to bylo předtím, než tam jeho otec nastoupil jako velitel.

„Bylo mi to jasné, jen co jste vešel,“ prohlásila Maria hrdě. „Svého otce rozhodně nezapřete. Můj manžel Adolpho pracoval jako hlavní hygienik v Inwoodu a s vaším otcem se velmi dobře znal. Často spolu po práci chodili na pivo.“

„Můj otec bohužel chodil na pivo až moc často,“ poznamenal Brian. Nechtěl si připomínat tuhle otcovu slabost. Conor nakonec podobně jako mnoho dalších Irů podlehl alkoholismu a před rokem a půl zemřel. Díky Mariině poznámce si uvědomil, že bydlení v téhle newyorské čtvrti, kde se lidé dobře znají, přináší výhody i nevýhody. Životy obyvatel Inwoodu jsou zkrátka propletené a nedá se s tím nic dělat.

„No, to teda máte pravdu,“ přikývla Maria pochmurně. „To samý se dá říct i o Adolphovi, Pánbůh mu žehnej. A vy jste taky policajt?“

„Byl jsem. V prosinci jsem od policie odešel a založil vlastní firmu. Jeden můj bratr ale je polda, a sloužili u ní i můj strejda, dědeček a pradědeček.“ Briana práce u policie opravdu bavila a už od malička si přál být policistou. Jedním z důvodů jeho odchodu však byla touha vyhnout se rutinní službě, do jejíž pasti se chytili jeho otec, dědeček i pradědeček. Bezpečnostní agentura mu poskytovala možnost využít své zkušenosti a znalosti z policejní praxe novým, kreativním způsobem, aniž by se z práce stala právě deprimující rutina.

„A kdo je Emma Murphyová?“ zeptala se Maria a nahlížela do papírů z příjmu.

„To je moje manželka,“ vysvětlil. „Emma O’Brienová. Nejspíš budete znát jejího otce a matku. Její otec založil firmu Ironwoodské instalatérství a topenářství.“

„Ano, znám ji. Je mi moc líto, že je u nás hospitalizovaná, a ještě ke všemu na JIPce.“

„Mě to taky mrzí. Co tady u vás mám udělat?“

„Jenom mi podepíšete tyhle formuláře,“ řekla Maria a přisunula mu pod plexisklem štos papírů.

Prolistoval formuláře a viděl, že to jsou obvyklé právnické obraty, které z duše nenáviděl a neměl trpělivost je pročítat. Připomínaly mu daňové přiznání. „Co to všechno je?“ zeptal se znechuceně.

„Obvyklé materiály, většinou poskytují naší nemocnici a jejím lékařům a sestrám oprávnění poskytovat vaší manželce potřebnou péči. Taky to znamená, že souhlasíte s platbou za nutné služby.“

„Jsou tam někde i informace o našem zdravotním pojištění?“ zajímal se dál.

„Vyplnila jsem tam všechno, co jste nadiktovali úřednici z pohotovosti,“ odpověděla Maria. „Strčte mi ty papíry nazpátek a já se mrknu.“

Brian jí vrátil formuláře, Maria naslinila ukazováček, rychle listovala papíry a za okamžik našla ten správný. „Ano, tady to je. Zdravotní pojišťovna Peerless a číslo pojistky. Je to v pořádku.“

„Tak dobře,“ vydechl ulehčeně. „Ukažte, já to podepíšu.“

Prostrčila dokumenty zase nazpátek, a zatímco Brian rychle podepisoval, zeptala se: „Proč máte pojištění od Peerless, a nejste u oficiální pojišťovny NYC? Vždyť jste přece byl řadu let policista, nemám pravdu? Já mám pořád ještě Adolphovu pojistku. Je opravdu skvělá.“

„Když jsme s Emmou odešli od policie a chystali se založit vlastní firmu, ukázalo se, že to je mnohem dražší proces, než jsme čekali, takže jsme museli šetřit, kde se dalo. Nemohli jsme si platit pojištění, které jsme měli u newyorského policejního oddělení, tak jsme se obrátili na trh krátkodobého pojištění. Pojišťovna Peerless nám nabídla to, co jsme potřebovali. Kvůli dcerce bylo pro nás nutné alespoň nějaké zdravotní pojištění mít. Byla totiž nedonošená.“ Přisunul Marii podepsané papíry pod plexisklem.

„Zdá se, že je to docela oblíbená pojišťovna,“ podotkla. „Poslední dobou jsem si často všimla, že k ní lidé přešli. Tak jo, máte všechno hotovo. Doufám, že se Emma brzy uzdraví.“

„Děkuju vám, Mario. Rád jsem si s vámi popovídal.“

Vrátil se do velké čekárny. Vzhledem k tomu, že byl vyloženě akční člověk, takováhle nečinnost ho stresovala. Nemohl však odejít, dokud nedostane nějaké informace, co s Emmou vlastně je. Chtěl mít jistotu, že nemocniční personál ví, kde je, a že stále ještě čeká na zprávy. Vrátil se tedy k informačnímu okénku a v podstatě se znovu přihlásil. Oznámil úřednici, že doktor Kumar měl informovat sestry, že chce svou manželku vidět, jen co bude mít za sebou magnetickou rezonanci a cétéčko. Ujistila ho, že mu sestřičky určitě dají vědět, jak jen to půjde. Měl silné podezření, že ho ta milá paní jenom uklidňuje, ale nicméně se posadil co nejdál od ostatních a smířeně čekal dál.

Uplynula další hodina. Brian sledoval, jak na pohotovost přicházejí další a další pacienti. Někteří šli po svých, jiné museli dovézt. Pár příchozích doprovázelo množství rodinných příslušníků, ale kvůli složité situaci s koronavirem bezpečnostní služba většinu z nich nepustila dovnitř. Za méně zneklidňujících okolností by mu mohlo připadat celkem zajímavé sledovat jinou stránku života v Inwoodu. Dokonce některé pacienty a členy jejich rodiny poznával, s nikým se však nepustil do hovoru. Raději se skryl pod svou rouškou a pouze pozoroval okolí.