Malin Persson Giolito

VYSVOBOĎ MĚ

Přeložil Jaroslav Bojanovský

I DINA HÄNDER

Copyright © Malin Persson Giolito 2022

Published by agreement with Ahlander Agency

All rights reserved.

Translation © Jaroslav Bojanovský 2023

ISBN 978-80-242-9298-4

Mému tátovi

Moje budoucnost je ve tvých rukou. Vysvoboď mě.

Žalmy 31,16

Kluci

Hrají si na svahu, mají téměř stejné džíny a trička, ochozené boty a bystré oči. Jeden z nich má blond vlasy po ramena, druhý tmavé kudrliny, které mu neustále padají do očí. Oba na podzim nastoupí do školy, ale nohy mají ještě kloubnaté, do kopce vybíhají rychle, až příliš rychle. Nejprve upadne jeden, pak druhý. Ten možná spadl na zem záměrně, protože se svého statečného kamaráda snaží ve všem napodobovat: vyšplhat stejně vysoko, doskočit stejně daleko a utíkat stejně rychle. Nerozpláčou se – ani ten, který občas pro nic za nic fňuká. Nablízku nejsou žádní dospělí, kteří by na ně naléhali dotazy, aby zjistili, jestli je něco nebolí. Několik vteřin zůstanou sedět tváří v tvář, zadýchaní, rozhicovaní, rozesmátí. Jako na povel se zvednou a běží dál. Modřiny a odřeniny objeví až o mnoho hodin později, teď na to nemají čas, musí toho přece ještě hodně stihnout.

Na jedné straně dálnice stojí dům, v němž bydlí dlouhovlasý kluk, na opačné straně žije druhý chlapec se svou početnou rodinou. Jen kousek od nich prohřívá slunce mýtinu. Za návrším je magická mohyla, opuštěné domy a nekonečná dobrodružství.

Na oba čeká svět.

Čtvrtek 6. prosince

1.

Výstřely byly vypáleny – dva krátce po sobě a pak další dva – ve 22.55 ve čtvrtek 6. prosince. Právě začal padat první zimní sníh. Nejprve nesměle, brzy však na zemi ležela sněhová pokrývka bílá jako bavlna.

I v tuto hodinu byl v dálce slyšet provoz osmiproudé dálnice. Každou noc se sice na několik hodin ztišil, ale nikdy neutichl docela.

Na jedné straně dálnice bylo všechno betonově šedé a hnědé. Tam leželo Våringe: věžáky, skatepark, náměstí a kostel z osmnáctého století, kdysi místní chlouba. Reflektory na velkém sportovišti byly zhasnuté, školní budova zajištěná alarmem. Balkonové dveře zavřené. Záclony zatažené.

Na opačné straně dálnice ležel Rönnviken, chráněný před hlukem z komunikace pásem zeleně. Byty, čtyři školky, lesopark s osvětlenou běžeckou stezkou, základní škola a soukromé gymnázium se zaměřením na mezinárodní hospodářství. Bylo zde i golfové hřiště, osmnáct jamek a čtyři vodní překážky. Zájemci o členství v klubu se museli zapsat na čekací listinu. Těsně vedle se nacházelo dětské hřiště. O dva kilometry dál, na svahu nad Baltem, stály žluté vily z přelomu devatenáctého a dvacátého století s výhledem na moře. To teď bylo sametově černé, ovšem v dělených oknech vil se zrcadlilo slabé světlo adventních hvězd.

Pod dálnicí oddělující Rönnviken a Våringe vedl špatně osvětlený podchod určený pro pěší, kteří se potřebovali dostat z jedné strany na druhou. Ve Våringe je lehký umřít, hlásalo graffiti nedbale načmárané na zdi. Kdosi se je pokusil smýt, ale moc se nenamáhal, takže text byl stále čitelný. Je snadný umřít, ale strašně těžký žít, bylo nastříkáno kousek vedle. Druhý sprejer si dal víc záležet, všechny plochy mezi čárami graffiti pečlivě vybarvil, kolem citátu namaloval bublinu – ne sprejem, ale zřejmě barvou a štětcem. Třetí sprejer připojil tlustou šipku v křiklavě zeleném odstínu a napsal k ní: Tak přestaň kňourat a odstěhuj se do Rönnvikenu!

Na předměstích Stockholmu se střelba stala něčím běžným, ovšem v Rönnvikenu k ní došlo poprvé. Na zvuky nikdo nezareagoval, ani desetiletý kluk, kterého doma poslali vyvenčit psa a nacházel se od dětského hřiště necelých sto metrů.

Výstřely zazněly a utichly. Jako pár hrstí kamínků, které někdo vhodil do stojaté vody. Čas jako by na minutu, možná na dvě, zatajil dech.

Ticho přerušil až běžící chlapec v teniskách, které mu podkluzovaly. Z rönnvikenského hřiště to vzal nejprve po menší silnici a pak zamířil k podchodu. Proběhl kolem graffiti na druhou stranu a poté pokračoval kolem dolní části pozemku základní školy ve Våringe. Vypadalo to, že možná míří na náměstí, tam ale bylo všechno zavřené, dokonce i večerka, která dříve mívala otevřeno i v noci sedm dní v týdnu.

Co by kamenem dohodil od místa, kde se nakonec chlapec zastavil, se právě nějaký řidič pokoušel otevřít z auta vrata své garáže, jedné z několika soukromých garáží v centru Våringe. Foukal slabý, téměř vlídný vítr, ale jinak byla zima – mráz, z nějž člověku vržou klouby a venku praskají vodovodní trubky. Vrata garáže zřejmě zamrzla, dálkové ovládání je nedokázalo otevřít.

Zatímco majitel garáže stál v padajícím sněhu a nazlobeně mával ovladačem, chlapec vytáhl z kapsy telefon. Poté co vyběhl z podchodu, minul celkem devět lamp pouličního osvětlení. Pouze dvě svítily a z jedné z nich na něj nyní dopadalo slabé světlo. Kromě tenkých tenisek měl na sobě promrzlé džíny a napůl rozepnutou bundu s nedbale nasazenou kapucí. Byl zadýchaný, celý se chvěl. Mobil mu nejprve vzdoroval. Nakonec si ho přiložil k uchu a začal hovořit. Přešlapoval přitom na místě, v čerstvém sněhu tak vznikla tmavá plocha. Chvílemi se ohlížel, poblíž ale stále nikdo nebyl. Jeho hlas zanikal ve větru. Když ukončil hovor a mobil si otřel o kalhoty, ještě jednou se rozhlédl. Muže u garáže si nevšiml. Pak se přesunul k asi třicet metrů vzdálené autobusové zastávce.

Jen asi minutu nato k ní přijel autobus. Než chlapec nastoupil, vyhodil veškerý obsah svých kapes do koše vedle lavičky na zastávce. Jen co se autobus rozjel, muži se konečně podařilo otevřít garáž. Vjel do ní a vrata za sebou spustil.

Mobil, z něhož chlapec před krátkou chvílí volal, byl stále zapnutý. Ležel mezi odpadky a jeho displej slabě svítil. Po třiceti vteřinách zhasl.

2.

„Förschlevägen… Sösch… kruci, já nevím… nevím, jak se jmenuje… Nevím, jak se ta ulice jmenuje. Je to to místo, musíte přijet.“

Volající prudce vzlykal. Trvalo mu pár vteřin, než byl opět schopen mluvit.

„Sösch… föschl… Pospěšte si, krucinál… On umírá!“

„Nerozumím vám.“

Salwa byla operátorka a seděla právě u svého monitoru na stanici pohotovosti, která se nacházela nejblíž stožáru, z něhož hovor přišel. Bylo osm minut po jedenácté hodině. Linka byla večer hodně vytížená, ale právě v této době začalo hovorů ubývat. Asi před hodinou prohráli hokejisti AIK důležitý zápas s jedním z vedoucích mužstev ve skupině a vinou toho následoval chaotický večer. Byl zničen autobus fanoušků protivníka, ve sportovních barech a stanici metra poblíž stadionu došlo k velkým rvačkám.

„Musíte mluvit zřetelněji.“

„Je tady blázinec,“ napsala Salwa v esemesce svému manželovi. „Volá hodně lidí. Až se vrátím domů, musíme si promluvit.“ Salwin muž byl nervóznější než jindy. Chtěl, aby do práce vůbec nešla.

„Co by se mi tam asi tak mohlo stát?“ zeptala se ho tehdy. „Myslíš, že mě někdo praští kabelem do hlavy?“

Práce na centrále teoreticky obnášela pouze obsluhu telefonů a tlačítek, reproduktory, mapy a displeje. Salwa byla teoreticky vzato v bezpečné vzdálenosti od pachů, tělesných tekutin a násilí. Kdykoli ale přijala hovor a uslyšela vyděšené hlasy, reagovala pokaždé stejně: nedokázala se tomu ubránit. Zápach opilých pivařů, ručně ubalených cigaret a týden starého potu, omšelých schodišť, špinavých kuchyní, ložnic s povlečením, které se nikdy nepřevléká, děti, které se ukrývají, ale nikdy neuniknou – všechny tyto obrazy jí okamžitě naskočily před očima. Její manžel věděl své, to on nad ní v noci bděl v posteli.

„On umírá.“

Hlas volajícího byl stále hůř slyšitelný. Zbytek věty zanikl docela. Salwa se zhluboka nadechla, aby mohla mluvit klidným hlasem. Něco zřejmě zvuk tlumilo, jako by volající držel na mikrofonu ruku. Lidé, kteří se snaží změnit hlas, to tak občas dělají.

„Odkud voláte?“

Volající ztěžka dýchal. Salwa ho chtěla nechat nadechnout, on ale hned mluvil dál.

„Jestli nepřijedete, umře. On umírá, slyšíte? Umírá.“

„Uklidněte se, ano? My vám pomůžeme. Kde jste?“

„Förshle… Förshle…“

Salwa mu stále nerozuměla. Ze svého místa na centrále viděla, že venku sněží. Vypadalo to, že vítr nefouká. Přesto to znělo tak, že se volající nachází někde venku.

„Krvácí?“

Její klid na volajícího zřejmě zapůsobil, protože přestal přerývaně dýchat do sluchátka. Jeho vysoký hlas byl nyní zřetelnější. Také pláč. Jasně slyšela, že stále pláče. Vtom jí to došlo. Volá dítě.

„Já nevím kde… na hlavě. On je postřelený a umírá. Musíte přijet. Já… Někdo ho… střelil do hlavy.“

Salwa se zadívala na kolegu, který seděl vedle ní. On na ni také pohlédl a zamračil se. Tohle není falešný poplach. Salwa ho kývnutím hlavy vyzvala, aby se připojil k hovoru.

„Poslouchej mě,“ řekla. „Buď v klidu. Pomůžeme ti. Ale musíš zachovat klid, slyšíš? Můžeš mi říct, kde právě jsi?“

„Já jsem…“ Volající opět plakal silněji, ale bylo mu lépe rozumět. „Je to na dětském hřišti, u golfového hřiště v Rönnvikenu. Nevím, jak se tady ta ulice jmenuje, je tam škola. Možná Förskolevägen? On leží u houpaček, kousek od Vårstigen. Seděl na houpačce a pak… Teď leží na zemi.“

Salwin kolega zapojil do hovoru i policii. Sdělil jí to málo, co zatím ví, ale to volající neslyšel. Krajská centrála policie se nacházela ve stejné budově o dvě patra níž. Salwa se jednou pokoušela manželovi vysvětlit, co následuje, když přijmou hovor vyžadující maximální nasazení.

„Připomíná to mraveniště. Státní zástupce, vyšetřovatel, tým, který je třeba dát dohromady, centrály, které kontaktujeme. Mluvím sice jen s jedním člověkem, ale současně se bez mého přičinění začnou postupně roztáčet další a další kolečka.“

Jejího manžela to tehdy popudilo.

„Jsi součástí mraveniště, anebo jsi kolečko v hodinách? V mraveništi asi žádná kolečka nejsou. Víš o tom, že právě ty jsi královna?“

Salwa hřiště v Rönnvikenu dobře znala. Bylo jen asi kilometr od činžáku, v němž bydlela se svým mužem a jejich dvouletou dcerkou. Několikrát tam s ní zašla. Salwa si odkašlala. S volajícím je třeba navázat kontakt, je to důležité.

„Haló? Potřebuji tvoji pomoc. Dýchá postiže…?“

„Nechte toho, do prdele, já nevím, musíte sem přijet, vy debilní…“ Volající opět křičel.

„Ty jsi odtamtud odešel? Myslíš, že bys dokázal popsat, co se tam stalo?“

„Serte na to, slyšíte? Držte už hubu!“

Znovu propadl hysterii. I kdyby byl chlapec na místě, nedokázal by provést masáž srdce, v tomhle stavu by to nezvládl. Salwa na něj hovořila co nejvlídněji.

„Pomůžeme ti, i tvému kamarádovi. Je to tvůj kamarád?“

„Cože? Co to melete? Na to se vykašlete. Nejsem tam. On tam leží. To je všechno. Tak přijedete, nebo ne?“

„Myslíš, že by ses teď ke kamarádovi mohl vrátit a zjistit, jestli dýchá? Sanitka je už na cestě, spolehni se, ale než dorazí, potřebuju, abys nám pomohl. Myslíš, že bys mohl…?“

Chlapec zavěsil, hovor se přerušil.

Salwa se zhluboka nadechla, zavřela oči, v duchu napočítala do čtyř a položila si dlaň na břicho. Jedním uchem slyšela, jak centrála udílí příkazy. Dál počítala. Pět. Šest. Sedm. Osm.

Břicho jí tentokrát rostlo rychleji. Měla na sobě manželovy džíny, a když seděla, nechala si je pod svetrem rozepnuté. Pokud se ale neopřela, břicho ji tlačilo do kostice podprsenky. Kdyby to šlo, chodila by do práce nejraději v pyžamu. Devět. Deset.

Jednou rukou si namasírovala hrudní kost, aby se jí aspoň trochu ulevilo. Druhou ruku měla na klávesnici, protože se snažila vyhledat číslo volajícího. Zjistila, že je skryté.

Hovory z Rönnvikenu na tísňovou linku nebývaly časté. Pokud někdo zavolal, šlo většinou o infarkt, o náctileté, kterým se vymkl z rukou trip nebo utrpěli otravu alkoholem, případně mohlo jít o panickou ataku mylně považovanou za infarkt. Salwa si nevybavovala, že by odtamtud někdy někdo zavolal kvůli postřelené osobě.

Jestli v Rönnvikenu zastřelili mladého člověka, pomyslela si, tak tam přijede premiér, zapálí svíčku a pronese projev.

„Právě jsme přijeli do Lilla Gränsgärdetu. Sanitka tu bude během minuty.“

Salwa poslouchala spojovací centrálu tak dlouho, dokud jí neřekli, že se může odpojit. Když se v jejích sluchátkách rozhostilo ticho, sundala si je a odložila na panel před sebou. Její kolega se opřel a položil jí na rameno ruku.

„Běž, dej si hrnek čaje.“

Salwa zavřela oči a s povděkem přikývla. Mohla si díky tomu dojít na toaletu a sundat podprsenku. Snad jí to ulehčí dýchání.

V kuchyňce stála poloprázdná konvice se studenou kávou. Salwa uchopila rychlovarnou konvici, vypláchla ji, aby ji zbavila usazenin, už ale neměla sílu ji umýt. Vytáhla hrnek a vložila do něj sáček s čajem. Zatímco se voda vařila, opřela se o linku. Na stole ležely zbytky marcipánového dortu, kdosi tu slavil narozeniny. Salwa polkla, aby tím zklidnila zvedající se žaludek.

Uvařenou vodu nalila do hrnku. Stála s ním u linky, foukala do něj, ale nenapila se.

Do kuchyňky vešel kolega. Tvářil se vážně.

„Našli ho u houpaček. Ležel na břiše.“

Houpal se a přitom ho zastřelili?

„Kolik mu je?“

„Nejvýš patnáct.“

„Je mrtvý?“

„Nemám informace.“

Kolega jí znovu položil dlaň na ruku. Zatvářil se smutně, jako by se domníval, že Salwa potřebuje, aby jí někdo tímhle způsobem projevil soucit.

„Musí to být hrozný pocit,“ řekl. „Opravdu hrozný.“

Salwa přikývla.

Navíc se to nestalo ve Våringe, měla na jazyku. Proč by měl někdo litovat víc mě než tebe?

„Ano,“ řekla místo toho. „Je to hrozné.“

Kluci

Seznámili se na hřišti v Rönnvikenu, kde stály nádherné houpačky v duhových barvách, lezecká stěna a pískoviště. V jednom z nich byl tak hebký písek, že se z něj daly stavět hrady. Byly tu i domečky na hraní, celá řada, a k zapůjčení spousta tříkolek, dále prolézačka s tlustými provazy a ocelovými lany, na kterých se dalo balancovat.

Za vysokými vraty golfového hřiště parkovala během dne nablýskaná auta. Kolem dokola se rozkládala dokonale zatravněná plocha. Po stezkách se procházely štíhlé ženy s velkým poprsím. Chodily vždy ve dvojici, na zápěstí měly krokoměr a na koženém vodítku chundelatého psa.

Leila, matka jednoho z chlapců, navštěvovala toto dětské hřiště co nejčastěji, přestože leželo v jiné obci. Cesta autobusem trvala dlouho, musela by přestoupit, a proto raději chodila podchodem a pak do svahu společně s kamarádkami a jejich dětmi, s kočárky plnými džusů a sušenek, v neděli možná i grilovaných kuřat a většího počtu vlhčených ubrousků než obvykle. Připomínalo to tady zábavní park, který je zadarmo.

Druhý chlapec bydlel zhruba sto metrů odtamtud a jeho rodiče, Jill a Teo, ho často nechali, aby na hřiště šel sám, přestože mu bylo teprve šest. Vyzvedli ho, jen pokud se tam zdržel příliš dlouho. V takovém případě ovšem došli jenom k pískovišti a zavolali na něj, aby k nim okamžitě přišel. S ostatními rodiči se pozdravili pouze málokdy, jejich přátelé totiž s dětmi na toto hřiště nikdy nechodili.

Když se kluci setkali poprvé, jeden z nich seděl na houpačce a odmítal na ni toho druhého pustit. Nevznikla ale hádka: vyšší kluk se na houpačce postavil a dovolil tomu menšímu, aby se před něj posadil. Společně se pak rozhoupali a létali výš než všichni ostatní. Ani pro jednoho z nich to nebyl typický způsob chování, oba se jinak často prali.

Při dalším setkání, dva dny nato, si už spolu hráli jako nejlepší kamarádi. Od té doby doma věčně naléhali, že si chtějí jít hrát na hřiště do Rönnvikenu. Byla to první věc, o níž mluvili před spaním i po probuzení.

„Musíš se k tomu chlapci chovat opravdu pěkně!“ žertovala Leila. „Oni nás pak k sobě pozvou a nabídnou nám ruský kaviár na křupavém toastu a všechno, co jedí milionáři.“

Jill a Teo se k synovu novému kamarádovi nijak nevyjadřovali. Když se obě matky poprvé setkaly, Leila měla dojem, že Jill snad ani neví, že se jejich děti přátelí. Teo se nicméně o dva dny později objevil u pískoviště, přišel k Leile a požádal ji o telefonní číslo. Mluvil rychle a dlouho, měl zářivě bílé zuby a tmavě modré oči. Leila si o něm pomyslela, že vypadá jako podomní prodejce. Anebo jako někdo, kdo si chce koupit kamarády pro svého syna.

Čtvrtek 6. prosince – pátek 7. prosince

3.

Dvacet devět minut předtím, než měl čtvrtek přejít v pátek, se inspektoru kriminální policie Faridu Ayadovi rozsvítil mobil. Farid se pouhé dvě hodiny předtím pokoušel utišit svou prostřední dceru Natašu, která nemohla usnout.

„Mysli na své nejhezčí sny,“ pošeptal jí tehdy, políbil ji na čelo a vdechl vůni své třináctileté dcery. „Před spaním na ně mysli a ony pak přijdou.“

Obvykle jí to takhle říkal, přál si, aby jeho tři dcery měly pocit, že pro ně není nic nemožné. Když měl zrovna dobrý den, věřil tomu. Například když na začátku léta stál na své zahradě s rozlohou šest set dvacet metrů čtverečních a zapálil gril nebo když se vrátil z práce a našel své tři děti na pohovce v obývacím pokoji, každé se svým telefonem a zapnutou televizí. Tehdy pociťoval něco, co by se dalo nazvat hrdostí.

Když pak Nataša usnula a přišla řada na něj, aby šel spát a poslouchal manželčino tiché chrápání, nemyslel na sny o světlé budoucnosti, ale na práci. Měl by změnit povolání, udělat kariéru, zkusit něco jiného, odstřihnout se od Våringe. Odstěhoval se odtamtud před více než pěti lety. Nyní je nejvyšší čas tam také přestat pracovat.

Nabídky dostával každý měsíc.

„Nemůžeš dělat celý život jednu věc. Jestli se chceš stát komisařem a vést vlastní případy, musíš zažít víc, nejenom Våringe. Nechceš se už na ty mladé vykašlat? Pojď k nám na státní kriminálku, na závažné zločiny, přestěhuj se do Umeå, Sundsvallu, Nyköpingu, Laholmu…“

Vždy ho to přimělo ke stejným úvahám. Když je zahnal, přepadly ho noční můry. Číhaly za rohem a nestačilo jim, že ho pronásledovaly ve spánku. Chtěly víc.

Telefon vibroval, rytmicky a vytrvale. Faridova žena Naďa si povzdechla a zakryla si hlavu polštářem.

„Napiš mi esemesku, abych věděla, jestli s tebou budu moct zítra počítat,“ zamumlala.

Nebyl víkend následující po výplatě. Hokejové derby se konalo dostatečně daleko na to, aby se jím zabývali policisté z jiného obvodu. Zpočátku všechno nasvědčovalo tomu, že Våringe čeká poklidná noc. Faridovi ale právě zavolal dlouholetý kolega, jenž nyní působil jako vedoucí oddělení závažných trestných činů.

„Co sakra chce?“ zamumlal Farid, když přijímal hovor. Kdykoli mu tento šéf nabízel práci, nikdy nevolal takhle brzy.

Zvedl mobil z nočního stolku, nasadil si sluchátka a odešel do koupelny.

„Gunnare?“ řekl a zavřel za sebou. „Ty špatně spíš? Mám ti zazpívat ukolébavku?“

Kolega na to nezareagoval.

„Volali nám z Rönnvikenu. Je to na opačné straně podchodu, na hranici s Våringe. Střelba, došlo k ní teprve před několika minutami. Zdá se, že jde o dítě. Mrzí mě, jestli jsem tě vzbudil, ale nemohl bys tam zajet? Možná si tam nějaký mlaďoch z Rönnvikenu v depce sáhl na život tátovou brokovnicí, ale podle toho, co zatím víme od tísňové linky, to zrovna na tohle nevypadá. Jestli je to jeden z těch tvých z Våringe, tak to potřebuju vědět co nejrychleji. Nechci být celou dobu o krok pozadu, to už mě nebaví.“

„Jasně.“

Farid zvedl z podlahy koupelny džíny a natáhl si je. Gunnar mu zatím vysvětloval, kudy má jet. Poklopec si zapnul, až poté co se vymočil a umyl si ruce.

„Jestli zjistíš, že je to někdo, koho znáš, okamžitě mi zavolej. A pospěš si. Pořád jsou tam.“

Když ukončili hovor, Farid už byl v garáži.

Jakmile vyjel na ulici, zapnul stěrače i topení na maximum. Venku hustě chumelilo. Připevnil na střechu maják a rozjel se až příliš rychle k Rönnvikenu. Cesta mu netrvala ani deset minut. Zastavil u dvou sanitek, které už byly na místě. Teprve při vystupování z auta zjistil, že si doma nevzal bundu. Nahlas zanadával.

Zdravotníci právě zvedali nosítka.

„Můžu se podívat na poškozeného?“ zeptal se Farid. „Možná vím, kdo to je.“

Nevěnovali mu pozornost a zabouchli dveře sanitky. Farid přesto stačil zahlédnout, co potřeboval.

Na místě se shromáždilo několik zvědavců: starší žena v dlouhém norkovém kožichu a dva pejskaři v nadýchaných péřových bundách a se zašpičatělými čepicemi. O pár metrů dál stál kolega z policie ve Våringe, mávl Faridovi na pozdrav a vykročil k němu. Faridovi zatím nebyla zima, hřál ho adrenalin.

Po odjezdu sanitky zůstal stát na místě. Sanitka začala po pár vteřinách houkat. Farid viděl tělo a oblečení – to, co měla oběť na sobě, i to, co jí z něj zdravotníci odstřihli. Tento kratičký záblesk mu přesto stačil. Potvrdil mu to, co tušil.

Kolega z Våringe ho vzal za ramena. Farid sebou trhl. Žaludkem se mu začala šířit zlost s takovou intenzitou, že málem přestal dýchat. Nevykřikl. Nezačal plakat. Ale podlamovala se mu kolena. Ovládl se a zůstal na místě, dokud viděl rotující modrý maják. Pak vytáhl z kapsy telefon a zavolal manželce.

„Ellu budeš muset do školy odvézt ty. Zůstávám tady.“

Pátek 7. prosince

4.

„Leilo?“ zeptala se policistka, když se otevřely dveře bytu v bloku nacházejícím se kousek od centra Våringe. Bylo tři čtvrtě na jednu, zvonek u dveří Leilu probudil. Policistka na ni mluvila, jako by se už znaly, proto ji oslovila jen křestním jménem. Leila se nezmohla na odpor, ne tam a v tu chvíli, uprostřed noci, kdy by se mohli vzbudit sousedé, proto raději přikývla.

„Musíme jet do Karolinské,“ řekla policistka. Dodala ještě něco, ale Leila jí nerozuměla. Nějak to souviselo s dětským hřištěm v Rönnvikenu.

Věděla, že Karolinská je jméno nemocnice. Znělo to sice i jako název restaurace, tu ovšem policistka neměla na mysli. S policisty není radno žertovat ani pronášet zbytečná slova. Ani s těmi, kteří se tváří empaticky.

Policistka mluvila o Billym.

„Billy spí,“ pronesla Leila co nejsrozumitelněji. Všechny čtyři děti jsou doma. Byt je malý a ona syna vlastnoručně uložila, políbila na dobrou noc, přestože on se vždycky naoko tváří, že mu to připadá praštěné.

Policistka ale jako by Leilina slova nechápala.

„Musíme jet do Karolinské,“ zopakovala. Měla lesklé zesvětlené vlasy svázané do tenkého culíku a přiléhavou uniformu. Vinou odrostů to vypadalo, že má ve vlasech tmavou stuhu. Zatímco mluvila, suverénně vešla do bytu, aniž se zula a požádala Leilu o dovolení.

„Můj manžel je v nemocnici?“ Leila jí položila dlaň na ruku. „Isak už není můj muž.“

Přestože se rozvedli, Billyho otec měl stále nějaké nové problémy a ona do nich byla pokaždé tak či onak vtažená.

Nikdy bych ho nepožádala, aby mi s něčím pomohl, pomyslela si.

„Nejde o Isaka, ale o Billyho.“

Leila odevzdaně pokrčila rameny. Marná snaha. Pořád se to opakuje. Ona a policie si nikdy neporozumí.

„Billy spí.“

„Kdepak,“ namítla policistka a podívala se na Leilinu noční košili. Leilu to už přestalo bavit, nedokázala dál poslouchat. Nemohla udělat nic jiného než policistku vyzvat, aby s ní zašla do Billyho pokoje. Pokud se to nedá vysvětlit slovy, je třeba to ukázat názorně. Leila to tak dělávala, když ji někdo nechápal.

Zaklepala na Billyho dveře, teprve pak otevřela. Billy měl jako jediný z dětí vlastní pokoj. Leila spala v obýváku se svou starší dcerou, další dvě děti spaly v jediné skutečné ložnici jejich bytu. Billyho pokojík byl maličký, jen o něco málo větší než šatna. Uvnitř bylo zhasnuto, dveřmi ale dovnitř dopadalo světlo. Obě ženy se zadívaly na postel. Policistka rozsvítila. Leila přimhouřila oči, přistoupila k posteli a odhrnula přikrývku. Přestože bylo jasné, že postel je prázdná, poplácala místo, kde měl Billy ležet. Hladila postel stále dál, prudčeji a rychleji. Zachvátila ji úzkost, jako když obývacím pokojem s krbem proletí ledový průvan. Mrazivý, nepochopitelný strach.

„Nechápu,“ zašeptala.

„Spěcháme,“ naléhala znovu policistka. „Musíme jet!“

Leila stále víc panikařila, v ústech jí bobtnal suchý jazyk. Vyběhla z pokoje, policistku odstrčila, bez zaklepání otvírala ostatní dveře a bez varování všude rozsvítila. Mladší dcera se rozplakala, starší vykřikla. Její druhý syn tiše zaklel a přetáhl si přes hlavu přikrývku. Leila začala opakovaně volat Billyho jméno. Prudce otevřela dveře od toalety.

Billy nebyl ani tam. V obývacím pokoji hrábla do oblečení ve skříni nacpané mezi televizorem a postelí. Zatímco se oblékala, policistka stála u ní a znovu říkala cosi o hřišti v Rönnvikenu.

„Nevíte, s kým tam mohl Billy jet? S kým se tam sešel takhle pozdě v noci?“

Leila zavrtěla hlavou.

„Ne, ne. Nevím.“

„Dozvěděli jsme se, že Billy měl velmi dobrého kamaráda z…“

„Ne!“ Leila to pronesla co nejrozhodnějším tónem. „On se s ním už nekamarádí. Na to hřiště nejezdí, už ne.“

Vyšly do předsíně. Leila vklouzla do bot, pokusila se na děti usmát, aby je uklidnila. Její starší dcera Ajša držela za ruku sestru Rawdah. Tusane si tiskl deku na tvář. Bylo mu jedenáct, ale stále spal pod dětskou dekou. Děti se na Leilu dívaly rozespalýma očima. Rawdah bylo dvanáct a už několik let se odmítala držet sestry za ruku. Když pak policistka otevřela dveře bytu, stál za nimi soused. Pravděpodobně ho vzbudilo, když Leila volala Billyho jméno. Měl na sobě pouze župan a pantofle. Policistka mu začala něco vysvětlovat a on během jejích slov s vážnou tváří přikyvoval.

„Nebojte se. Jestli bude Ajša potřebovat s něčím pomoct nebo tak, jsem tady. Nemusíte si dělat starosti.“

Bylo to nepochopitelné. Leila byla zvyklá na to, že se na ni lidé dívají, jako by nerozuměla ničemu z toho, co jí říkají, přestože ona jim rozumí. Teď se jí však zdálo, že slova nemají s realitou žádnou souvislost.

„Spěchá to. Musíme jet. Nesehnali jsme tlumočníka,“ řekla policistka a významně se podívala na Leilinu starší dceru.

„Ne,“ řekla Leila. „Já tlumočníka nepotřebuju. Ajša tady zůstane.“

Policistka přikývla, soused také, stejně tak děti, tři ptáčata stojící vedle sebe. Leila se naposledy podívala do obývacího pokoje, Billy ale nebyl ani tam.

Policistka ji pak postrčila, aby vykročila z bytu.

Kluci

Doma u Leily a jejích dětí nebylo nikdy nic zaprášené, zato tam byl vždycky pořádný zmatek.

„Tak tě vítám,“ řekla Leila novému kamarádovi svého syna, když si k nim poprvé přišel hrát.

„Jejda,“ odpověděl kluk, když otevřela dveře bytu, aby mohl nahlédnout do stísněné předsíně. Než mu na to Leila stačila něco říct, Billy ho odtáhl do malé místnůstky, do níž mu svého času přestěhovali postel, aby se mohla nazývat jeho pokojem. Malý Tusane se jí ošíval v náručí, chtěl se rozběhnout za starším bráškou. Billy byl jeho velkým idolem, přestože byl jen o tři roky starší.

Leila také měla chuť jít za nimi. Bylo jí jasné, co si chlapec pomyslel. Nemám se za co stydět, měla na jazyku. Co si o sobě myslíš? Ale odpustila si to. Jejda. Jediné, co řekl, bylo jejda.

„Jistě,“ odpověděl chlapcův táta Teo, když mu napsala esemesku s dotazem, jestli si jeho syn smí jít k nim hrát. Jedno slovo, nic víc. Nepřipsal „to je fajn“, „to je milé“ nebo „příště by si mohli hrát u nás“. Leila si zprávu rozmýšlela dobrou půlhodinu. Napsala ji, smazala, začala znovu. Zkontrolovala pravopis, nechala si ho opravit od Ajšy. Té bylo o dva roky víc než Billymu, osm. Premiantka třídy. Teo odpověděl během vteřiny. Bez rozpaků. Přitom nenapsal nic o tom, kdy by se měl Dogge vrátit, ani kdy si ho přijde vyzvednout.

Leila vytáhla z kapsy dudlík a dala ho Tusanemu.

„Budeš si hrát s mámou,“ zkusila navrhnout a posadila ho. Pak srovnala boty, které chlapci setřásli z nohou. Pověsila bundy, které odhodili na podlahu, a zvedla tašku starší dcery, připadala jí skoro prázdná. Položila ji na poličku nad věšáky. Nemám se za co stydět, pomyslela si znovu. Vůbec za nic. Tusane se bude dívat na film. Možná bych mu mohla dát i pár čokoládových sušenek, aby nechal kluky na pokoji.

Bylo je slyšet přes zeď. Smáli se, byli pohlcení jeden druhým. Ajša a Rawdah seděly u kuchyňského stolu. Před Ajšou ležela hromádka učebnic, Rawdah si něco kreslila barevnou křídou na reklamní leták.

„Hrajeme si na školu, mami,“ řekla. „Ajša mě učí. Umím už číst a psát.“

„To není pravda,“ namítla Ajša.

„Umím!“ bránila se Rawdah a dál si kreslila.

Tusane usnul na pohovce se zadečkem vystrčeným do vzduchu a palcem v ústech, Leila věděla, že by ho měla vzbudit, jinak ho večer nebude schopná uspat.

Nejdřív začnu chystat jídlo, rozhodla se. Včera měl horečku. Je dobře, že spí.

Zapnula rozhlas, ale ztišila zvuk, aby nerušila Ajšu. Hlasy z rádia splývaly v pouhý šum, v šumící vlny ze země, kterou Leila stále nazývala svým domovem. Děti odmítaly mluvit jejím jazykem. Ale rozuměly všemu. Leilin přízvuk rok od roku slábl. Když děti nemohly spát, zpívala jim písničky své mámy a nazývala je něžnými jmény, která ji naučil táta. Když se hádali, nešla pro slovo daleko, a pak se jim omlouvala, bez přízvuku. Děti jí odpovídaly švédsky.

Dnes koupila dvě kuřata za výhodnou cenu. Zvedla poklici na kastrolu, který měl své stálé místo na sporáku, protože se nevešel do žádné skříňky. Ze spíže vzala zeleninu, dlaní a nožem naplocho rozdrtila čtyři stroužky česneku, oloupala mrkev a do hrnce hodila ještě cibuli. Toho večera nemusela spěchat, doma byla jen sama s dětmi, ve dveřích vyměnila zámek, nemusela se znepokojovat.

Billyho nový kamarád spořádal tři porce, Billy pouze dvě. Leila nechtěla Tusaneho probudit, proto ho uložila do postýlky s lahví řídké kaše. Neprobudil se, ani když mu dávala plenku na noc. Dívky si skákaly do řeči, hádaly se kvůli čemusi, co jedna z nich slíbila, ale neudělala, anebo udělala, přestože to udělat neměla. Billyho kamarád nic neříkal, jen jedl. Kousal se zavřenou pusou, v pravačce pevně svíral nůž.

„Mohla byste ho posadit do Uberu?“ odpověděl Teo, když mu napsala, že je čas, aby chlapec odjel domů. Jeho zpráva byla tentokrát dlouhá. „Jsme na večeři, vypil jsem toho moc, nemůžu jet do Våringe. Policie by mě hned stopla.“ Na závěr připojil šilhajícího smajlíka s vyplazeným jazykem.

Tohle má být vtipné? pomyslela si Leila. Myslíš si, že ti ten tvůj krásný bourák u nás ve Våringe někdo ukradne? Ha ha, opravdu legrační.

Posadit ho do Uberu? Leila usoudila, že takhle to asi dělají v Rönnvikenu. Navzájem si platí jízdy taxíkem. Žádný big deal, příště zaplatím já. Leila rozhodně nemínila nic platit. Auto ale nemá, dokonce ani řidičák. Ráno vstává brzy, bude mít dost práce. Děti musejí do školy. Jít s chlapcem do Rönnvikenu se jí také nechtělo. Nehodlala nechat děti doma samotné. Nakonec tedy zazvonila u souseda a předala mu zbytek kuřete uložený v plastové krabičce s víčkem. Jídlo bylo ještě teplé. Pak se ho zeptala, jestli by nemohl odvézt domů synova kamaráda.

„Isak je… no, znáte Isaka. Není tady. Rodiče si pro kluka nemůžou přijet. Nemůžu tady nechat Tusaneho o samotě. Myslím, že je nemocný.“

Soused se usmál a podal si bundu.

„Samozřejmě.“

„Tak ahoj,“ řekla Leila chlapci, když si mezi botami našel ty své. Kluk něco zamumlal se skloněnou hlavou. „Můžeš k nám zas kdykoli přijít,“ dodala Leila váhavě. „Buď tu jako doma.“

„Děkuju,“ zašeptal chlapec.

Poté co sešel ze schodů, Leila otočila oběma zámky na dveřích. Pro dnešní večer by to mělo stačit.

Pátek 7. prosince

5.

Jakmile Farid řekl jednomu z kolegů, že už může odjet domů, zavolal šéfovi kriminálky Gunnaru Löfbergovi. Gunnar odpověděl po prvním zazvonění.

„Tak co? Je to jeden z těch tvých?“

„Poškozený se jmenuje Billy Ali. Znám ho od jeho šesti let. Spolu se svým nejlepším kamarádem dělali něco jako poslíčka místnímu gaunerovi Mehdimu Ahmadovi. Před šesti týdny už toho jeho máma měla dost a podařilo se jí ho přemluvit, aby toho nechal a zapojil se do příslušného programu. Vypadalo to nadějně, ale nevím, co si o tom mám myslet. Dva kluci od nás by měli zajet k Ahmadovi. Oficiálně bydlí u matky, ale víme i o dalších adresách, na kterých se vyskytuje.“

„Jasně.“ Gunnarův hlas zněl tlumeně. „Mehdi Ahmad? Měl bych ho znát?“

Farid pokračoval:

„Nevím. Mehdi není žádné eso, ale ve Våringe má už skoro deset let určité jméno. Občas dealuje. Ale nevíme, odkud ty drogy bere. Už seděl za nedovolené držení a napadení, ale jenom chvíli. Má ambice a mezi mládeží ve Våringe je teď hodně populární. Považují ho za Snabba cash a Yasina v jedné osobě. Chci zajet k nejlepšímu kamarádovi poškozeného, k Douglasu Arnfeldtovi. Odmalička si spolu hráli na hřišti v Rönnvikenu. Douglas navíc bydlí jen kousek od něj. Naposled jsem ho tam sebral a odvedl domů asi před půlrokem, možná to jsou čtyři měsíce.“ Zadíval se na pískoviště. „Tehdy tam seděli s jointy. Pokud vím, tak se Douglas – na rozdíl od Billyho – nevyjádřil, že to s Mehdim ukončí.“ Odkašlal si. „Potřeboval bych povolení k domovní prohlídce u Douglase. Můžeš to zařídit?“

„Kluk z Rönnvikenu si začal hrát na gangstera? Jak se to sakra mohlo stát?“

„To je otázka,“ poznamenal Farid.

„Zkusím ti to zařídit, ale teď už jeď. Drž mi palce, ať se toho neujme nějakej státní zástupce, kterej bude dělat problémy a bude připosranej jen proto, že jde o Rönnviken. Adresu máš?“

„Jasně.“ Farid ji znal zpaměti. „Vydrž dvě vteřiny, ano? Možná bych ti mohl pro státního zástupce ještě něco přihrát.“

Farid přešel ke dvěma kolegům, kteří na místo dorazili jako první. Oba seděli na lavici v druhé sanitce. Obě křídla zadních dveří byla otevřená. Mladík, který byl ve službě patrně teprve několik měsíců, se díval před sebe prázdnýma očima, zatímco mu zdravotník zasunoval do úst tyčinku na odběr vzorku DNA. Policista byl zakrvácený až po ramena. Farid ho viděl poprvé – na rozdíl od druhého, staršího kolegy. Tomu se – poté co se před necelými patnácti roky vrátil domů z pracovního večírku v cizích botách – říkalo Botka. Nebyl tak znečištěný, masáž srdce pravděpodobně svěřil mladšímu kolegovi.

Farid kývl na Botku a ten mu odpověděl stejným gestem. Farid zvedl telefon k hrudníku a mávl na mladíka.

„Zdravím. Já jsem Farid.“

„Gustav,“ odpověděl kolega.

Farid zamával telefonem.

„Zrovna mluvím s Gunnarem ze státní kriminálky. Pomůže nám získat povolení k domovní prohlídce u nejlepšího kamaráda poškozeného, ten bydlí jen kousek odsud. Napadlo mě, že jste možná…“ Zarazil se.

Botka se zvedl.

„Ten kamarád bydlí poblíž?“ zeptal se.

Farid se zadíval na spodní část dětského hřiště. Botka nadšeně přikývl.

„Když jsme sem přijížděli, vypadalo to, že odtamtud někdo utíká tamtím směrem,“ ukázal na svah za hřištěm. „Byla hrozná tma, zrovna začalo chumelit.“ Váhavě se zadíval na Farida. „Ale… jestli ti jde o to, abych potvrdil, že to vypadalo, že někdo utíká z hřiště právě tím směrem, tak s tím nemám problém. Rozhodně to nemůžu vyloučit.“

Gustav začal také pokyvovat hlavou.

„Byla tma,“ dodal. „Měli jsme dost jiné práce, ale jinak… jo, fakt to vypadalo, že tam někdo běží. Určitě.“

Farid opět zvedl telefon.

„Gunnare, slyšels to? Nejlepší kamarád poškozeného bydlí kousek odsud. Schází se s ním na místě činu. Kolegové, co sem dorazili jako první, tvrdí, že viděli někoho, kdo možná běžel z místa činu přímo k bydlišti toho kamaráda. Je stejně starý jako poškozený, má toho už ale dost za sebou. Sám víš, jak si tihle mladí hned všechno hrozně berou. Ulomí se jim nehet, a hned střílejí.“

Gunnar něco zamručel.

„Jak to vypadá tam, kde bydlí? Je to normální barák?“

„Mám dojem, že na tom pozemku jsou i nějaké další, menší stavby. Není to jenom nějaká kůlnička, ale starý domek na hraní, hodně velký, s vyřezávanou verandou. Proto bych byl rád, kdyby se to povolení týkalo celé nemovitosti. Podezřelý tam žije se svou matkou.“ Farid mu sdělil adresu.

„Mladík z Rönnvikenu zastřelil mladíka z Våringe?“ Gunnar teď mluvil s únavou v hlase. „No, tak to bude pěkný čoromoro.“

„Nevíme. Nic nevíme,“ řekl Farid.

„Chápu. Někoho si vem a hned tam zajeďte. Až budu mít povolení, napíšu ti. Nemusíš čekat. Až dáme zítra dohromady vyšetřovací tým, budu chtít, abys v něm byl. Jo? Chci, abys byl jedním z vyšetřovatelů. Velet tomu nemůžeš, to je ti asi jasný? Za to si můžeš sám. Ale chci tě tam. Souhlasíš?“

„Samozřejmě,“ zamumlal Farid. „Jestli se bude někdo šprajcovat, tak mu vyřiď, že nikdo, možná ani jejich rodiče, ty kluky nezná tak dobře jako já. Kdybyste to svěřili někomu jinému, byli byste padlí na hlavu.“

„Přesně tak.“ Gunnar si znovu povzdechl. Chystal se ukončit hovor. „Ještě něco.“

„No?“

„Dávejte tam bacha na křišťálový lustry.“

6.

Když se za ním konečně zavřely dveře bytu, začaly mu cvakat zuby. Kromě toho se mu hrozně chtělo na záchod. Shodil z nohou boty, co nejvíc sevřel obě půlky, trhaně oddechoval a na ztuhlých nohou přešel rovnou do koupelny. Prudce dosedl na mísu. Vteřinu poté, co si stáhl kalhoty, se vyprázdnil. Spláchl, dvakrát.

Původně nechtěl jet domů, problém byl v tom, že ho jiné místo nenapadlo. Proto nasedl na autobus a nyní je tady. V koupelnové skříňce jsou máminy tablety. Vymáčkl z blistru jednu, pak ještě druhou.

Obě tabletky si hodil do pusy a napil se přímo z kohoutku. Pak se celý svlékl a posadil se ve sprše. Tělo se mu prudce třáslo. Měl pocit, že bude zvracet, ale naštěstí k tomu nedošlo. Kohoutek na studenou vodu se špatně otáčel, byl zrezivělý, voda byla během chvíle příliš horká. Pálila ho kůže, všude, nejenom na místech, kde měl ekzém. Pod proudem vody zasténal, zůstal ale sedět, zavřel oči a zaryl si nehty do dlaní. Oči zavřel tak silně, až mu pod víčky začaly kmitat bílé skvrny.

„Fuck, fuck, fuck,“ mumlal si pro sebe a zvedl kolena k bradě, sklonil hlavu a objal si ji, pohupoval se ve stejném rytmu, v jakém se třásl, namočil si vlasy a nechal si je spadnout do čela. Dál na něj proudila voda. „Do prdele, do prdele, do prdele, do prdele.“ Slova mu splynula do jednoho, uvízla mu v ohryzku. Doprdeledoprdeledoprdele.

Pálila ho kůže, bolely ho ruce, díval se na ně, měl pocit, že jsou nateklé a začínají fialovět. Věděl, že by se měl vydrhnout mýdlem, vykartáčovat si nehty, smýt z těla pozůstatky toho, co se stalo. Neměl na to ale sílu. Myšlenky se mu valily hlavou. Měl pocit, jako by se mu z ní něco pokoušelo dostat skrze čelní kost pryč. Bolest hledala cestu ven, plížila se kostrou, bolela ve svalech. Utišila se, až když si pokožka zvykla na horkou vodu. Pak si lehl. Kachličky ho tlačily do tváře. Nehtem seškrábl uvolněný kousíček smaltu ze stěny.

Po deseti minutách se zvedl a vodu zastavil. Už se netřásl, koupelna byla plná husté páry. Nejprve se zahalil do ručníku a přes něj si oblékl mámin župan. Ten nepáchl, byl z něj jen trochu cítit parfém. Máma měla parfémy stále v oblibě, v koupelnové skřínce měla osm druhů, ale používala je pouze ve dnech, kdy měla dost síly na to, aby se osprchovala.

Zvedl z podlahy oblečení, které měl předtím na sobě, a odnesl je do předsíně. Prádelna se nacházela hned vedle domu a měla zvláštní vchod ze zadní části zahrady, ale dveře nešly otevřít, protože se jejich zárubně postupem času roztáhly. Už tudy nechodili, proto jim to nevadilo. Všechno, co tam přinesl, nacpal do pračky. Špinavé spodky a ponožky stále ještě vězely v džínách. Do pračky nasypal zbytečně velké množství prášku a zapnul program, nevěděl který. Nerozsvítil stropní světlo, ale jen proto, že to tak chtěl. Mámu by zvuk pračky ani světlo neprobudily.

Jakmile se pračka rozběhla, odešel do svého pokoje a zalezl si pod přikrývku. Na sobě měl stále župan a ručník. Jakmile ucítil, že povlečení páchne potem, měl pocit, že se opět roztřásl zimou. Dýchal krátce, přerývaně, necítil moč ani krev, žádný mrazivý pach smrti a paniky. Třas ho opustil stejně rychle, jako ho zachvátil. Pak ho začala svědit kůže a hučelo mu v hlavě – to ty prášky. Puls se mu brzy uklidní, v hlavě bude brzy zase ticho.

Tabletky odnášely svědění v pomalých vlnách. Vlna za vlnou mu zahřívaly krev. Pokoušel se dýchat pomaleji, napodobit mámu, která to tak dělává, když se potřebuje uvolnit, nadechnout se nosem, naplnit plíce a pak vydechnout. Opatrně zavřel oči, natáhl ruce podél těla, nehýbal se, nechal studený vzduch v místnosti proudit pod přikrývku. Myslel na to, že by stačilo, aby usnul, kdybych tak teď mohlspát, a potom přijde na to, co musí udělat.

Polkl, aby potlačil neklid, ten se mu ale vrátil do krku jako žluč. Zavřel oči silněji, nepomohlo to. To, co viděl před očima, odmítalo zmizet.

„Sanitka už jede,“ řekla mu žena z linky 112. „Pomoc je na cestě.“

O policistech se nezmínila, ale on je slyšel přijíždět, když už seděl v autobuse. Nejprve policii a asi o minutu později sanitku. Její siréna zněla jinak než ta policejní nebo hasičská. Odmalička je od sebe uměl rozeznat. Jeho tátovi to připadalo zábavné. Když byl Dogge menší, táta tím bavil své kamarády.

„Když můj syn uslyší policii, rozběhne se, ať už něco provedl, nebo neprovedl, co nejrychleji opačným směrem. Pro mýho kluka je policie něco jako auto se zmrzlinou, ale v záporným smyslu.“

Táta se pak obyčejně usmál, nasadil svůj nejšarmantnější úsměv, díky němuž vypadal jako filmová hvězda. Máma se pod jeho vlivem také usmála. „Je to zvláštní,“ dodával táta. „Odkud to asi má? Kdo ho to naučil? Nemám se zeptat Jill?“

Tátovi kamarádi se tomu pokaždé zasmáli. Jenže táta měl pravdu. Dogge policajty odjakživa nenáviděl, přinejmenším od doby, co se skamarádil s Billym. Před sanitkami není nutné utíkat. A když se objeví hasičský vůz, je třeba zjistit, co se stalo. S policajty je to jiné, těm jde o to, aby dostali člověka za mříže.

Opět se zhluboka nadechl a poté vydechl. Po přikrývkou teď bylo tepleji. Spěchající myšlenky se pomaličku uklidňovaly.

Překulil se na břicho. Tělo mu těžklo stále víc. Sundal si osušku a župan, hodil je na podlahu. Nyní mu bylo konečně teplo, ležel nahý pod silnou přikrývkou. V uších mu šuměla krev, ale v hlavě mu už tak hlasitě nehučelo.

Dobře to dopadne, pomyslel si. Všechno se nějak urovná. Slyšel jsem sanitku, přijela hned.

Zvonek u dveří zaječel. Ten zvuk mu projel krví, kůží, kostmi, všemi svaly. Nebylo to krátké rošťácké zazvonění, jaké se občas ozve, když se vrací nějaké dítě od sousedů z večírku bez rodičů. Tohle bylo dlouhé a rázné. Po něm následovalo hlasité bušení.

Snažil se dostat z postele, obléct si župan a co nejrychleji doběhnout ke dveřím, jenže přitom upadl, zvedl se, znovu získal rovnováhu a dopotácel se do předsíně. Horní zámek nebyl zamčený, stačilo otočit tím spodním a dveře se otevřely.

Venku čekali dva policisté. Jeden v uniformě, druhý neměl bundu ani čepici, jen košili a svetr, přestože venku byla velká zima. Stáli pod rozbitou venkovní lampou z litiny a skla, která visela ze stříšky nad schody.

Policista v civilu se jmenoval Farid a v minulosti ho navštívil – přestože v jejich domě už delší dobu nebyl – hned několikrát.

Policejní auto stálo čelem k jejich brance, mělo zapnuté světlomety, osvětlovaly celou zahradu: zasněžený venkovní nábytek, který na konci léta nikdo neuklidil, domeček na hraní s dveřmi uvolněnými z horního pantu, lískové keře, na nichž nikdy nevyrostly žádné oříšky, stožár s rozbitým lankem a shnilým stojanem, sukovité stromy s jablky, která nikdo nikdy neotrhal. Dvě se během podzimu udržela na větvích, zbytek ležel na zemi a vypadal jako hrbolatá přikrývka. Veškeré ovoce nejprve shnilo, pak je pokryla jinovatka a nyní sníh.

Farid stál nejblíž u dveří. Tři vteřiny bylo ticho, ozývalo se jen hučení pračky.

„Krucinál, Douglasi,“ řekl Farid nakonec. Jménem Douglas ho nikdy neoslovoval. Nikdy, ani když měl vztek. „Co jsi to sakra provedl?!“

Kluci

Když Farid viděl Billyho ve společnosti Doggeho poprvé, klukům nebylo ještě ani šest let. Billy měl na sobě francouzský národní dres Patricka Vieirase, tak velký, že mu sahal až ke kolenům, a přes rameno síť s fotbalovým míčem. Farid už ho znal, protože Billyho otec Isak byl jedním z nejméně zručných zlodějíčků ve Våringe. Zato Doggeho a jeho tátu viděl poprvé. Bylo na nich jasně vidět, že nejsou z Våringe. Dogge byl stejně světlý typ, jako byl Billy tmavý, a byl o dobrých pět centimetrů menší než on. I on měl na sobě fotbalový dres, švédský, správnou velikost, ovšem bez jména hráče. Otec si oblékl pomačkanou sněhobílou lněnou košili, měl opálené ruce a světlemodré džíny. Na bosých nohou měl mokasíny. Farid neznal nikoho, kdo by vlastnil mokasíny. Doggeho táta nenosil hodinky, na zápěstí měl jen náramek spletený z kožených nití.

Jsi týpek z burzy, co sní o surfování, nebo naopak? pomyslel si Farid.

Vrcholilo léto. Farid byl aspirant na praxi a košile, součást uniformy, se mu lepila na záda. Zpod čepice mu padaly do čela vlasy. Toužil po sprše, šortkách, tričku a chlazeném pivu, přesto se zastavil, kývl na oba chlapce a oni kývli na něj. Otec mu podal ruku.

„Teo Arnfeldt,“ řekl otec. „A tohle je můj syn Douglas. Dogge, pozdrav, jak se sluší!“

Působil hodně rozverně, možná nebyl úplně střízlivý.

„Jdeme na trénink. Můj kluk poprvé.“ Teo se pokusil hrábnout synovi do vlasů, ale Dogge uhnul.

„Nech toho, tati! Musíme jít!“

Pak si s Faridem chvilku nezávazně povídali. Většinou mluvil Teo.

Farid si vzpomněl na Billyho otce Isaka, na jeho potácivou chůzi a nervózní ruce. Isak nebyl typ, který by si chtěl takhle popovídat, ze všeho nejméně pak o svém synovi.

„Trenér kluků je legenda,“ vysvětloval Teo. „Měl by být už dávno v penzi, ale on svůj chlapecký tým nechce opustit. Pokud chci, aby kluk trénoval s budoucími reprezentanty národního týmu, těžko se to stane v Rönnvikenu. Pro sport žijete tady ve Våringe! My Švédové se od vás máme hodně co učit, minimálně pokud jde o herní zápal a disciplínu.“

Farid přikývl. O tom, že když byl sám náctiletý chlapec, trénoval ho stejný muž, pomlčel. Důvodem byla možná bezstarostnost a zvědavý pohled Doggeho otce. Anebo fakt, že ho rozhovor s policistou vůbec neznervózňoval. Ať už to bylo cokoli, cosi mu na něm vadilo.

Je na safari, pomyslel si Farid. Bílý muž na návštěvě kolonií.

Když odtamtud trojice odcházela, slunce svítilo Teovi do zad. Přesto se nezdálo, že se potí. Byla to část dne i roku, kdy jsou barvy nejzářivější. Faridovi neuniklo, jak se Teo na Doggeho a Billyho dívá. Dva kluci z odlišných prostředí, z nichž se stali kamarádi. Reklamní plakát na schopnost sportu spojovat. Něco takového mělo mít šťastný konec. Nebylo v tom nic fatálního, ani s ohledem na vedro a blížící se bouřku.

Pátek 7. prosince

7.

Z domu se nesl zápach. Na podlaze v předsíni byla tmavě hnědá špína. Župan, který měl na sobě Dogge, byl umazaný, pásek uvázaný nakřivo. Dogge se na Farida nedíval, oči mu těkaly. Farid tento dům navštívil před více než rokem, nyní to tady skoro nepoznával. Obrátil se ke svému kolegovi.

„Prosím tě, běž vypnout tu pračku. Až přijedou technici, budou potřebovat vyndat její obsah. Podívej se po klukově mámě. A zajisti tyhle boty,“ dodal a ukázal na podlahu. „Chci je mít v sáčku dřív, než do nich někdo kopne.“

Farid pak popadl Doggeho za paži a vyvedl ho z předsíně. Nešli daleko, třetí dveře v řadě vedly do kuchyně, z ní se ale linul takový zápach, že si to Farid ve dveřích rozmyslel a přesunuli se raději do obýváku.

Když Farid naposledy přivezl Doggeho domů, vysadil ho u branky. Z domu tehdy vyšla Doggeho máma. Bylo vidět, že si nepřeje, aby Farid šel dál – kdyby to udělal, už jen to by přivábilo zvědavé oči sousedů. Farid na ni nenaléhal. To, co potřeboval říct, se dalo vyřídit venku.

Tak dobře, řekl si tehdy a nechal to být. Měl jsem ji ale požádat, abych směl jít dál, pomyslel si nyní.

Na pohovce ležela deka, odhodil ji. Dogge se posadil do rohu a zvedl nohy nahoru. Hlavu si opřel o opěradlo a zavřel oči. Byl bledý, skoro sinalý. Na čele měl rozškrábaný nežit a v koutku úst ránu. Zdálo se, že je nemocný.

„Budeme tady muset pár minut počkat,“ řekl Farid, „ale potom pojedeme. Prohlédne tě lékař. Pak si spolu promluvíme my dva. Co máš v sobě? Je máma doma?“

Farid samozřejmě věděl, co se stalo jeho otci, věděl o bankrotu i odloženém vyšetřování, jen si nedovedl představit, že je to až takhle špatné a že to u někoho v Rönnvikenu může vypadat tak strašně.

Dogge mu neodpověděl, zřejmě s ním nebylo možné navázat kontakt.

Proč, když potřebují peníze, takový dům neprodají a nepřestěhují se do něčeho menšího? ptal se v duchu Farid. Proč někoho nepožádají o pomoc? To nemají příbuzné, na které by se mohli obrátit?

„Co se krucinál stalo?“ Farid to pronesl polohlasně. Přestože to Dogge nemohl slyšet, trhl sebou a nemotorně si přejel přes ústa hřbetem ruky.

„Co?“

Vypadalo to, že se před chvilkou sprchoval. Přesto se zdálo, že je špinavý.

„Nic,“ odpověděl Farid. „Chvíli si odpočiň. Pak si popovídáme.“