LETNÍ BOUŘKY

LETNÍ BOUŘKY

Copyright © Eva Pospíšilová, Klára Pospíšilová, 2023

Cover illustration © Myokard, 2023

All rights reserved.

ISBN 978-80-249-5228-4

Obsah

Jedna

Dva

Tři

Čtyři

Pět

Šest

Sedm

Osm

Devět

Deset

Jedenáct

Dvanáct

Třináct

Čtrnáct

Patnáct

Šestnáct

Sedmnáct

Osmnáct

Devatenáct

Dvacet

Dvacet jedna

Dvacet dva

Dvacet tři

Dvacet čtyři

Dvacet pět

Dvacet šest

Přemýšlely jsme, jaké napsat věnování.
A nakonec pro vás máme jednu hodně dobrou radu.
Jestli vás v životě někdo naštve nebo vám ukřivdí, zapomeňte na to, že byste to vyřešili v klidu!
Prostě se seberte a jděte mu odmontovat řídítka!

Opakujte si: Já nejsem nudnej párek.

Svět je váš.

Jedna

FLOYD

Poslední minuta je takové utrpení, že už nedokážu ani v klidu sedět. Podupávám nohou, cvakám propiskou a sem tam něco zamručím. Dvakrát vytáhnu mobil a zkontroluju čas. Třikrát hlasitě vzdychnu a jednou, což považuju za úspěch, protože jednou mi přijde fakt málo, obrátím oči v sloup.

A pak už zbývá jen půl minuty.

Nervózně poposednu a nechtěně vrazím loktem do Paulieho, který na oplátku taky otráveně zamručí.

Takže mručíme oba.

A zatímco já schovám propisku do batohu a raději desetkrát poklepu prstem do desky stolu, Paulie poskakuje na židli, jako kdyby měl v zadku pružinu, a neustále zírá z okna, kterým do třídy proudí teplý vzduch.

Vážně potřebuju, aby učitel už konečně řekl sbohem, zmizte, následující měsíce vás nechci ani vidět, a já milerád vysmahnu. Ale on pořád mluví.

Možná si to užívá, takhle nás trápit. I těch posledních deset vteřin.

Devět.

Paulie sebere batoh a hodí si ho na záda. Já vezmu kšiltovku a nasadím si ji.

Šest.

Paulie se natočí a pravou nohu natáhne, v podstatě už je na odchodu. Automaticky ho napodobím.

Učitel na nás podezřívavě kouká, doslova si nás měří pohledem a nejspíš čeká, co bude dál.

Tři.

Dál bude to, že se oba s Pauliem sehraně nadzvedneme, takže máme zadky ve vzduchu a stačí jen jedno slovo a…

Dva.

Normálně by nás učitel asi zastavil a řekl něco jako pánové, hodina ještě neskončila, ale tentokrát se překvapivě usměje a mávne rukou. „No tak rozchod, hezké…“

Předpokládám, že nám přál hezké prázdniny, ale to už neslyším, jelikož s Pauliem vyrazíme na chodbu, kolem skříněk vstříc svobodě a…

„Evansi, Fullere!“ ozve se za rohem dřív, než se objevím za Pauliem, který byl jen dva kroky přede mnou. Takže mám chuť vyvalit oči a říct něco jako: „Proč Fullere? Jste mě přece nemohla vidět, ne?“ Ale najednou stojím tváří v tvář učitelce Reidové, a tak raději nasadím ten nejnevinnější úsměv. Paulie udělá to samé, ale už jsme se v minulosti párkrát shodli, že má tak trochu obličej grázla, takže zatímco já vypadám důvěryhodně, on se šklebí jako sériový vrah.

„Kolikrát jsem vám říkala, že po chodbách se neběhá?!“ pronese učitelka rázně a sjede nás oba pohledem. A když nad tím uvažuju, přijde mi to jako chyták. Říká to totiž tak často, že to nejde spočítat. Pokud po nás chce přesné číslo, je to nemožná situace.

„Možná jednou,“ zamumlám, abych přiznal, že o tom víme, ano, po chodbách se neběhá, to jste fakt říkala, a tím ji trochu obměkčil. Dokonce omluvně sklopím zrak.

Ale Paulie má evidentně zatmění mysli. Nejspíš se už vidí na kole, protože…

„Já si to nepamatuju vůbec,“ oznámí bez známky pochybností. Vím, že chce být jen vtipný, respektive se o to vážně snaží, ale s tím jeho výrazem působí spíš drze. Jako že ji vyzývá na matematické utkání, kde by byl ochotný zbytek odpoledne trávit počítáním situací, kdy na nás Reidová ječela.

Mám chuť ho pořádně praštit do ramene, ale je to Paulie, a jestli má poslední školní odpoledne strávit po škole, nezbývá mi než (nevěřím, že to říkám) se přidat.

„Správně, ani jednou,“ souhlasím s ním. Taky kývnu, aby učitelka věděla, že jo! Za touhle odpovědí si vážně stojíme.

Reidová sjede pohledem nejprve Paulieho a zamračí se. Následně sjede pohledem mě, zaškaredí se ještě víc a já už doslova zatlačuju slzu, protože být celou další hodinu po škole je jak z hororového filmu. Nakonec ale Reidová vzdychne a něco v jejím výrazu povolí. Neusměje se, to snad ani neumí, velmi odevzdaným hlasem však pronese: „Radši běžte, ať už vás nevidím.“

Což rozhodně nemusí říkat dvakrát, ani nás nijak pobízet, protože… Panebože! Jsou prázdniny a nás čekají dva měsíce bez školy! Bez sezení v lavicích, bez domácích úkolů, bez testů a bez pitomých projektů, které mi většinou nedávají žádný smysl. Takže jo, ve chvíli, kdy řekne běžte, ji rozhodně poslechneme.

Dokonce tak spěcháme, že se nezdržujeme ani u skříněk, což je asi nanic, protože tam mám špinavé oblečení z tělocviku a zbytek pomeranče od svačiny. Ale tak… Mám takový dojem, že to za mě vyřeší mé budoucí já. Protože to současné proběhne vchodovými dveřmi ven, nechá studené školní zdi za sebou a nic jiného ho nezajímá.

Je vedro k padnutí.

Paulie radostně zavýskne a vezme to rovnou čarou ke kolům. Popadne svoje, přehodí přes něj nohu a počká, dokud taky nenasednu. A pak už jedeme po Třešňové a škola nám mizí za zády. Prokličkujeme přes parkoviště, kolem kina až na Fíkovou, která sice vede k našemu domu, ale taky do pořádného kopce, takže okamžitě cítím, jak mi po zádech teče pot.

Ale přesto ani na chvíli nezpomalíme. Prostě to vyšlapeme, jako kdyby nám šlo o život, dokud nestojíme před domem, abychom vysvobodili třetího člena party. Ještě ani neslezu z kola a už ho slyším, jak kňučí a škrábe na dveře. A sotva odemknu, Škorpion se vyřítí ven trochu jako šílenec, začne skákat na mě i na Paulieho, radostně štěká, a nakonec počůrá keř.

Mám ho rád, ale s tím keřem musí přestat, jinak mě máma zabije.

Když jsme ho s Pauliem našli přivázaného v lese ke stromu a dotáhli domů, rozhodnutí, že si ho za každou cenu necháme, museli jsme rodičům slíbit, že nic nezničí. Což nejspíš zahrnuje i onen keř, který už na jedné straně začíná hnědnout.

Ups.

Netuším, jestli je někdo doma, možná táta, a tak pro jistotu zahulákám, že beru Škorpiona ven. Ani nečekám na odpověď, zase zabouchnu a potom…

Potom je to po naší ulici z kopce dolů takovou rychlostí, až mi málem uletí kšiltovka.

Škorpion mezi koly zkušeně kličkuje, občas se někde začmuchá nebo počůrá poštovní schránku, popřípadě pouliční lampu, ale vždycky nás velmi rychle dožene. Zkusím z kapsy kraťasů vydolovat granuli, protože mít psa znamená mít granule úplně všude, i na místech, kde by to člověk nečekal – naposledy jsem jednu našel v Paulieho botě –, ale nakonec si to rozmyslím, protože pouštět řídítka, když se člověk řítí po Fíkové dolů, je sebevražda.

Jakože… ne že bychom to s Pauliem nezkusili, ale to jsme ještě neměli psa, a tím pádem zodpovědnost. (Škoda že tu není máma. Mohl bych jí to předhodit jako totální triumf. Že jsem mnohem zodpovědnější, než jsem býval, přestože ona tvrdí opak.)

Zastavíme před Blinkem. Já prudce zabrzdím a Paulie strhne kolo na stranu, až tím vyděsí kolemjdoucí ženu s nákupní taškou. Což mě upřímně rozesměje. Poplácám ho po zádech a nechám ho vejít prvního, i když čistě technicky jako první vejde Škorpion, který se nám prosmýkne mezi nohama.

V Blinku je zatím téměř prázdno, ačkoli do hodiny tu určitě nebude jediný volný stůl. Garry, majitel podniku, stojí za pultem a líně doplňuje cukřenky. Evidentně ho potěší, když nás uvidí. Což dává smysl, protože Garry fakt nemá rád nudu, prázdné bistro a zloděje.

Jako malí jsme z něj měli s Pauliem trochu strach. Má skoro dva metry a my museli pokaždé zaklánět hlavu, abychom mu nezírali na pupek. Ale Garry je přitom vlastně docela milouš. Teda… pokud mu někdo – a já vůbec neříkám kdo – nevleze do kuchyně a nepodnikne trochu šílenou sázku, kdo sní víc tabasca. To ho naštve tak, že nechá dotyčného umývat zbytek odpoledne nádobí a absolutně mu nevadí (dokonce se tomu směje!), že má ten dotyčný totálně rudé oči z toho, jak šíleně a nepředstavitelně to tabasco pálilo.

(Jo, byli jsme to já s Pauliem.)

Zapadneme do boxu nejdál od dveří, tam, kde sedáváme vždycky. Škorpion okamžitě zmizí za barem, kde mu Garry pokaždé nechá misku s vodou. Teprve po nějaké době vyběhne s vyplazeným jazykem a svalí se pod stůl. Slyšíme, jak nahlas dýchá.

Kouknu na Paulieho, respektive na tričko s nápisem Bandito. Mám dojem, že je moje, i když je možné, že ještě předtím bylo Paulieho, já si ho vzal a Paulie ho pak zase vzal mně. Takže bych hádal, že je spíš naše. Stejně jako Škorpion. Stejně jako oba pokoje.

Je to tak nějak všechno naše, protože se známe už hodně dlouho, od pěti let, a trávíme spolu tolik času, vlastně všechen, že jsme už nejspíš zapomněli, co komu patří.

„Dávám ti pět minut a pak ti objednám burger číslo pět,“ oznámím nemilosrdně, přestože si myslím – ne, jsem o tom přesvědčený –, že je to vlastně to nejlepší, co pro něj můžu udělat. Protože jinak by tady ten chudák seděl po zbytek věčnosti.

Paulie začne předstírat zvracení. Burger pět je s řepou a z té se jednou ultimátně pos… Ale evidentně to jako vyhrůžka zabralo, protože sebere lístek a zaboří do něj nos. „Možná si dám lívance,“ nadhodí okamžitě a kouše si přitom nehet na palci.

No jasně, dá si lívance. Určitě.

Raději z kapsy vytáhnu mobil a zkontroluju radar. Jen tak. Není na tom nic divného. Lidi kontrolují radary a počasí a meteostanice často, ne? A že mám na mobilu rovnou tři apky, abych měl jistotu… Ne, ani to mi nepřijde zvláštní.

„Možná si dám burger,“ pokračuje Paulie s nakrčeným nosem. „Kolik mám ještě času?“ vypálí, aniž by zvedl zrak, a obrací jídelní lístek, trochu hystericky, jako kdyby neznal úplně každou položku menu. Garry ten jídelák nezměnil přes deset let, ale stejně je to vždycky sáhodlouhý proces.

„Nebo spíš pizzu. Ne-e, tak asi ty lívance?“ Prohrábne si vlasy a koukne na mě.

„Tak si dej pizzu,“ navrhnu. „Jinak budeš mít zase brzo hlad.“

„Ale jakou?“

Meruňkovou třeba, chci vypálit, ale jen proto, že Blink leží na Meruňkové ulici, a tak je to první věc, která mě napadne. Ale samozřejmě nic takového neřeknu, protože meruňková pizza by byla určitě hnus a Paulie je dost praštěnej, aby Garryho přesvědčil, že někde v kuchyni pár meruněk najde. „Máš poslední minutu,“ pronesu místo toho. „Koukej, Garry už jde. Dělej, rozhodni se. Jinak tě čeká rande s burgerem pět.“

„Fajn, jestli chceš, abych zas seděl celou noc na záchodě,“ odsekne Paulie a já úplně vidím, jak mu to šrotuje v hlavě. Když Garry zastaví u našeho stolu, Paulie ještě víc znervózní a div se jídelního lístku nedotýká nosem.

„Tak co to dneska bude, kluci?“ Garry nejprve mrkne na mě. „Tady je mi to jasný. Čtyřhoubová pizza, kaktusové hranolky a voda. Správně?“

„Správně,“ přikývnu spokojeně. Protože proč si dávat cokoli jiného, když tohle je dokonalá kombinace?

Poté oba, jakože já i Garry, a možná i Škorpion pod stolem, tázavě koukneme na Paulieho. Tady je to střela naslepo. Paulie si může dát cokoli – od lívanců přes pizzu až k tomu řepnému burgeru, který bytostně nesnáší. Třeba by ho mohlo napadnout, že tentokrát to bude jiné, a objednat si ho. Fakt nevím.

„Už to bude…“ zvedne Paulie prst, nejspíš abychom dávali pozor, což je k smíchu, protože už na něj oba dávno upřeně civíme. „Tak já chci borůvkový lívance a mangovou limonádu,“ oznámí sebejistě. Následně úlevně odloží menu zpátky na stůl, odsune ho co nejdál od sebe a natáhne nohy.

Garry přikývne. „Hned to bude, kluci,“ oznámí ve chvíli, kdy Paulie plácne dlaněmi do stolu a vypálí: „Sýrová pizza a cola. Poslední slovo, šéfe!“ Potom se omluvně usměje, zatímco Garry jen zavrtí hlavou a já se uchechtnu. Nijak to nekomentuju, protože změna objednávky není nic, co bych ještě nezažil. Raději se zaměřím na to, co je doopravdy důležité. Jakože skutečně, vážně důležité.

„Takže,“ začnu a nakloním se přes stůl blíž k Pauliemu, „jakej je prázdninovej bojovej plán?“

Paulie ani na vteřinu nezaváhá. „Jezdit hodně na kole.“

Přikývnu. „Hrát Mortal Kombat.“

„Sníst všechno, co najdem!“

„Jen pokud to nebude sladký,“ upřesním.

„Sladký sním já,“ prohlásí Paulie.

„Taky musíme vyhrát paintballový turnaj!“

„Jít do letního kina.“

„A najít si holky na školní ples,“ řeknu rozhodně.

Tenhle plán je pro mě číslo jedna. Možná že ježdění na kole je na seznamu priorit o maličko výš, ale fakt jen o kousek a hned za tím stojí najít holku na ples, který naše škola pravidelně pořádá k zahájení nového školního roku.

Loni jako prváci jsme byli ještě docela vyjukaní, a tak nám nepřišlo až tak potupné sedět na lavicích a sledovat ostatní, jak tancují, ale letos… Do háje, letos já i Paulie potřebujeme nějakou holku!

(Jakože ne jednu, ale každý svou. Zas ne všechno s ním musím sdílet, že ano.)

„To máme co dělat,“ zamumlá Paulie a kouká trochu zachmuřeně z okna.

„Ne, to bude v pohodě,“ zkusím ho povzbudit. „Letošní prázdniny si mega užijem. Hlavně proto, že už nás nebudou mámy tolik hlídat, když si teď otevřely ten salón.“ Zadívám se na jeho hnědé vlasy, které se mu vždycky u konečků kroutí. Což on sám nesnáší, nejraději by je nosil mnohem kratší, ale to by pak byly vidět trochu odstáté uši. Takže věčně bojuje s tím, jestli raději ukáže uši, nebo kudrlinky – ty většinou vyhrávají.

Což je vlastně škoda, protože jeho uši jsou srandovní a já je mám rád.

Paulie nadzvedne tázavě obočí. „Co?“

„Jestli nevyhrajem letošní pohár, tak ti říkám, že si za trest obarvíš hlavu na růžovou. A potupně ti to obarví tvoje máma,“ rozhodnu.

„A co uděláš ty? Oholíš si obočí?“ odfrkne nesouhlasně Paulie, ale vyloženě můj návrh nezamítne. „To by byla vážně moc hezká fotka z plesu. Ale že jsi to ty, tak bych ti ho dokreslil fixou.“

Nakloním hlavu na stranu. „Já nemusím nic,“ oznámím. „Protože jestli prohrajeme, nebude to kvůli mně.“

Paulie šokovaně vytřeští oči, ale vím, že to jen předstírá. „Kámo,“ vzdychne. „To bylo krutý.“ Stejně se hned nato rozesměje a já vlastně taky. Představím si sám sebe bez obočí, nebo ještě hůř, s obočím nakresleným od Paulieho, který kreslit absolutně neumí.

„Takže platí?“ chci vědět.

Paulie ani na chvíli nezaváhá a pokrčí rameny. „Jo, proč ne,“ souhlasí ve chvíli, kdy Garry donese mísu kaktusových hranolků a postaví je doprostřed stolu. Oba se do nich okamžitě pustíme, a než před námi přistanou pizzy, je už víc jak polovina pryč.

Trvá nám další hodinu naházet do sebe zbytek jídla. Teda hlavně mně. Paulie je v tomhle směru trochu větší popelnice a objedná si ještě shake. Zas ale nedojí pizzu a nechá si ji zabalit s sebou, zatímco já to do sebe natlačím, i kdyby mě to mělo stát život.

Je jasné, že do bikeparku jdeme pěšky a kola vedeme vedle sebe, což ale nevadí, protože aspoň máme čas dát soutěž o nejhlasitější říhnutí.

Kdo vyhrál, se ovšem nedokážeme shodnout, a tak to necháme na remíze.

Zbytek dne strávíme v parku, jezdíme na kole a natáčíme videa na náš společný Instagram.

Na jednom záběru se Pauliemu povede fakt parádní skok (čumím jako blázen), který ladně a bez zaváhání doskočí. Jenže sotva vedle mě zastaví a usměje se (já vlastně nevím, co přesně se stalo, ale to u Paulieho pádů ostatně nevím nikdy), podklouzne mu noha (asi) a v další vteřině leží rozplácnutý na zemi a já mám do háje co dělat, abych se smíchy taky nesvalil.

Večer na to video koukáme aspoň stokrát, než ho nahrajeme na Instagram a sdílíme se sledujícími, protože i sám Paulie přizná, že jeho překvapený výraz, když si uvědomil, že leží na zemi, patří celému světu.

Pak dlouho do noci hrajeme na PSku. Je to ten nejlepší začátek prázdnin.

Dva

PAULIE

Je pozdní odpoledne a můj pokoj připomíná skleník.

Skláním se nad školním báglem a vysypávám z něj věci. Učebnice, sešity, tužky. A taky dva kameny, prošlý kondom, kus ztvrdlého toustového chleba… Vlastně mě skoro překvapí, že odtamtud nevypadne krysa.

Floyd se mezitím rozvaluje na posteli a nohy v botaskách mu volně visí přes matraci. Noob tam byl nějakou dobu s ním, ale teď je ve stínu pod psacím stolem. A všude kolem jsou cákance vody, kterou po našem příchodu vychlemtal. Říkal jsem Floydovi, ať mu nedává napít rovnou z petky, jenže pán všechnovimnejlíp mě neposlouchal a jenom se šklebil.

A stejně stačí jediný pohled na to, jak se mu trochu vyhrnuje tričko, když si strká pod hlavu polštář, abych mu úplně všechno odpustil. Jsem zaprodanec, fakt.

„Kámo, trvá ti to,“ povzdychne si Floyd.

„Ještě musím někde vyhrabat ten spacák. Tak nachystej jídlo, ne? A musíme vzít něco pro Nooba.“ Protože já se s ním odmítám dělit o párky jako posledně. Povel sežer to jen do půlky zatím úplně nepochopil.

„Ježiši, tvoje máma už ho dávno nachystala.“ Floyd se sveze z postele, hodně pomalu, jako kdyby se roztékal, a dojde ke dveřím. „Mamííí,“ zařve procítěně, „kde je to jídlo?“

O vteřinu později ho slyším dupat po schodech.

Noob běží okamžitě za ním, div to nenapálí do futer. Rád bych si myslel, že prostě jenom reaguje na slovo jídlo, ale ten blbeček je ve skutečnosti stejný zaprodanec jako já. Jak Floyd zapíská, tak běžíme, až nám lítají sliny od huby.

Nebo tak něco.

V rychlosti nastrkám do batohu petku s vodou a svou oblíbenou tmavě modrou mikinu se siluetou skejťáka. Rukáv se trochu umazal od řetězu kola, ale co se dá dělat. Zabouchnu okno, nechám jen ventilačku, a za chvíli už vycházím před dům a šklebím se do slunce.

Je takový pařák, že kdybych si do nosu nacpal kukuřici, okamžitě smrkám popcorn.

Floyd napůl sedí na kole, napůl stojí na zemi a opírá se přitom o řídítka. Světlé vlasy mu trčí zpod kšiltovky a spokojeně se zubí, za což může rozhodně i narvaný batoh, který má na zádech. Dneska se zas nacpeme.

Všimnu si spacáku, který se válí u kola, a než se stačím zeptat, kde ho vzal, ozve se za mnou: „Takže vás mám čekat až zítra?“ No jasně, že ho našla ona. Moje máma Paula dělá buď všechno, nebo nic, podle množství práce, kterou zrovna má. To znamená, že jednou máme doma uklizeno tak, že se dá jíst z podlahy, a jednou je tam totální bordel.

Překvapivě i v tom bordelu je to právě ona, kdo vždycky dokáže všechno najít.

„Odpoledne,“ řekne Floyd a poklepe na řídítka. „Zítra odpoledne. Rozhodně ne dřív.“

„Doufám, že to není jedna z těch akcí, kde se hodláte opít a skákat přes plameny,“ podotkne máma. Vlasy má stažené do vysokého ohonu a všimnu si, že mi zas ukradla jedno z punkrockových triček.

„Přes plameny?“ zeptám se. Upřímně, kdyby to taková akce byla, rovnou bych se s mámou (a klidně i s celým světem) mohl rozloučit, protože co si budem, při mém štěstí bych třikrát skočil salto s otočkou a pak bych to vzal ksichtem rovnou do ohně, když bych si šlápnul na tkaničku.

Dokážu úplně všechno, ale taky stačí strašně málo, abych skončil na zemi, a nic mezi tím.

Geniální idiot.

Floyd dle svých slov tuhle moji vlastnost miluje.

„Nee, nikdo nikam skákat nebude, slibuju.“ Připnu si spacák k batohu a sednu na kolo. Tím jí taky naznačím, že už musíme vyrazit. Nemáme čas se vybavovat, protože táborák čeká, život čeká… A nakonec čeká i Noob, který si mezitím začal z nudy olizovat koule.

Máma přikývne a usměje se, ačkoli nevím, jestli nám věří. Možná je to z její strany za ty roky prostě jenom rezignace nebo nějaká forma smíření. Většinou bývá docela klidná, to jo, ale už jsem ji pochopitelně viděl i brečet, rozbít talíř, apaticky koukat z okna… No a jednou na mě a na Floyda křičela, že jsme fakt hovada, už nevím kvůli čemu.

Upřímně, musela k tomu mít důvod.

Koukneme se s Floydem na sebe a sehraně šlápneme do pedálů. Rozjedeme to z Fíkové dolů a já pevně svírám řídítka, zatímco mi spacák na zádech poskakuje do všech stran.

Vzduch je horký a naše kola na rozpáleném asfaltu málem předou. Najedu na obrubník, procpu se mezerou mezi plotem a zaparkovaným autem a vletím zpátky do silnice. Na moment se ohlédnu a zkontroluju Floyda. Jede těsně za mnou a ve tváři má podobně blažený výraz.

Noob běhá mezi námi a na chvíli se zdrží u kontejneru, kde si něco stačí nacpat do tlamy. Jednou dokonce zaflirtuje s fenou pudla, která bydlí dole u křižovatky, ale dožene nás na schodech, po kterých si krátíme cestu.

Cítím, jak se mi pusa roztahuje v úsměvu, ale teprve když necháme Fíkovou daleko za sebou, dojde mi to. Že jsou do háje prázdniny! A já je celé strávím s Floydem, každou minutu!

Odbočím doprava a vedu nás zpátky k bikeparku. Floyd mě předjede, opírá se do pedálů a na lýtkách se mu rýsují svaly.

Odtrhnu od něj pohled, abych se nerozsekal, a ještě víc zrychlím. Už je to skoro závod, akorát že nesoutěžíme doopravdy. Prostě máme jenom radost. A Noob začne nahlas štěkat, jako by to vycítil.

Všechno bzučí a štěbetá a tady dole není ani zdaleka takové horko jako mezi baráky. Stromy se trochu kolébají ve větru, připomíná to toporný tanec, a když sjedeme až k lesu, slyším zurčící potok. Noob se k němu samozřejmě okamžitě rozeběhne a zprasí se v blátě.

Na ten potok mám mimochodem taky hodně vzpomínek. Třeba když jsme v něm s Floydem jako malí stavěli kamenné hráze, podlézali dřevěný most nebo jsme se prostě jen tak naznak natáhli do vody, která nám sahala někam k uším (podle toho, jaké bylo ten rok zrovna sucho), a sledovali koruny stromů.

Jednou jsme dokonce našli ještěrku a postavili jsme jí fakt hezkou vilu s postelí z kůry a mechu, jenomže se z nějakého důvodu odstěhovala.

Z myšlenek mě vytrhne kouř, který ucítím, když vjedu do zatáčky. Táborák vidím už z dálky. Je tam docela dost lidí, někteří teprve přicházejí, pár z nich má kola jako my.

Noob vyběhne z potoka a jazyk táhne skoro po zemi. Usmívá se ale tím spokojeným psím úsměvem, jako by to taky vnímal – že je tady léto a že si tohle období přivlastňujeme.

Pořádně do toho šlápnu, ale Floyd mou rychlost okamžitě dorovná. Dorazíme společně, a já to dokonce postavím na přední, jak prudce zabrzdím, což je rozhodně hvězdný příjezd.

Kolo nechám v trávě a to samé udělám s batohem. Otírám si obličej do trička a jdu se s každým pozdravit. Hned se ovšem ukáže, že hvězdou večera nejsem já, ale Noob, ostatně jako vždycky. Už v první minutě stihne vyloudit párek, nechat se podrbat za ušima a olízat aspoň pěti lidem obličeje.

Jeden z kluků, Matt, ořezává klacky do špičky, aby si mohl opéct jablko, zatímco Jonathan zkouší na plochém kameni grilovat marshmallow. Než za nimi stačím dojít a zeptat se, jak je, Floyd do mě strčí ramenem a ukáže k chumlu holek.

Poznám Lynn, Korejku s oříškovýma očima, která má to nejrovnější mikádo na světě. A pak taky… Trochu zkřivím obličej, když si všimnu Mony, vysoké blondýny, která se právě něčemu směje. Chtě nechtě musím uznat, že je vážně moc hezká. A co je k vzteku, dokonce i chytrá.

„Vidím. Chceš jít rovnou za nimi?“ Moc se mi nedaří skrýt otrávený tón, ale Floyd si ničeho nevšimne. Pohledem se na Monu přilepil jako mucholapka.

„Jo,“ řekne sebevědomě, ale okamžitě zakroutí hlavou. „Ne,“ pokračuje mrzutě. „Je jich tam teď moc najednou.“

Tomu se zasměju, i když mi to vlastně zní maličko hořce. Jenže pak si všimnu, že Lynn zrovna kouká naším směrem, a tak na ni kývnu. Za což od Floyda vzápětí schytám: „Mám to brát tak, že ty sis už vybral, která se ti líbí?“

Jeho narážky na to, že by se mi mohla líbit Lynn, mě hrozně vytáčí. Nejradši bych mu řekl, že… by toho měl nechat.

Prohrábnu si zpocené vlasy. „Ježiš, no a co. Stejně seš hotovej z Mony.“

„Možná,“ přizná po chvíli a tím to zpečetí. „Ha, moje šance!“

Všimnu si, že se Mona oddělila od zbytku holek a míří k lavičce, kde jsou plechovky s pitím. Floyd okamžitě vystřelí směrem k ní. Připomene mi to dokumenty, které máma občas pouští v televizi jako podkres, zatímco odpovídá na maily zákaznicím.

Antilopa se odděluje od stáda a tohle je šance pro zkušeného predátora.

Jenže Floyd je právě tak zkušený predátor jako já. Takže vůbec. I tak do Mony ale začne něco valit a ona se nahlas rozesměje. Slyším ten smích i přes lupání ohně, ale nekoukám na ni, ne, místo toho hypnotizuju, jak Floyd nakloní hlavu na stranu, jak se ležérně zazubí…

„Paulie, jak je, kámo?“

Celkem vděčně přijmu marshmallow a praštím sebou do trávy vedle Jonathana. Noob se mezitím odněkud přižene s klackem a začne ho vedle mě spokojeně okusovat.

„Nejlíp. Teď když už nemáme školu. Plánuju si tohle léto fakt užít.“

„Moje řeč. Můžeme někam vyrazit všichni. Chtěli jsme dojet k tomu starýmu bunkru.“

Marshmallow je měkký, očouzený a napůl rozteklý. Škoda že mi nedokáže zalepit i mozek, abych se pořád neohlížel. Zkouším ho olíznout z prstů, zatímco s Jonathanem klábosíme o kolech. A on pak odejde nabídnout bonbóny i holkám.

Koukám do ohně, a když mi začnou slzet oči, přesunu se trochu dál. Blíží se podvečer a tráva už je na dotek celkem chladná. Pročesávám ji prsty.

Cítím, že mám oblečení nasáklé kouřem, a chvíli vnímám jenom praskání polen, což je jeden z mých nejoblíbenějších zvuků. Hned po protáčení kol, když se opírám do pedálů, a taky hned po…

Zaslechnu Floydův smích, trochu nervózní, ale upřímný. A netrvá to ani další minutu, než se Floyd zničehonic vrátí a sedne si vedle mě.

„Tak co?“ zeptám se a hrst trávy mu nasypu na tenisku.

„Tak nic,“ odbude mě. „Nebuď zvědavej.“ Pak ale znovu promluví a tentokrát působí trochu ztraceně. „Říkala, že si zapomněla spacák.“

„Tak to jí bude asi zima, ne?“

Floyd si odkašle. „Spíš ne. Můj spacák je i do extrémních teplot.“ Sebere Noobovi klacek a zahodí ho. Noob ho samozřejmě přinese zpátky a lehne si co nejblíž. Já jsem pro něj rázem vzduch.

Když mi dojde význam toho, co Floyd říkal, srdce se mi úplně zhoupne. „Počkej! Ona s tebou bude ve spacáku?“

„V to jsem doufal, kámo. Bohužel to pochopila špatně, takže to dopadlo tak, že jsem bez spacáku já.“

Zasměju se úlevně a hlasitě. Jenže s tím si taky uvědomím, kam tohle všechno bude směřovat. Protože jestli zná někdo Floyda vážně dobře, jsem to já. „No tak to zapomeň,“ odseknu.

„Takže ty mě necháš spát v té zimě? Na zemi? Jen tak?“

On se mi fakt chce nacpat do spacáku!

„Ne jenom tak,“ řeknu přezíravě a hodím po něm další trs trávy. „Můžeš spát s Noobem.“

„Neser! Se Škorpionem.“

Tohle je tak typické. Že i když ode mě něco potřebuje, bude se klidně hádat ohledně jména našeho psa! Přitom jsme to probrali aspoň tisíckrát, a stejně jsme nikdy nenašli lepší řešení než to, že mu oba budeme říkat jinak. V tomhle bych nikdy neustoupil, protože Škorpion je tak strašně debilní postava! Za mě v Mortalu jedna z nejpřeceňovanějších.

Takže se fakt hooodně zaksichtím.

„No tak, kámo.“ Floyd mi položí ruce na ramena a jeho dotek je těžký a hřejivý. Nenávidím se za to, že jsem najednou vláčný jako ten marshmallow. „Jsem přece tvůj nejlepší kamarád a ano, trochu jsem to nedomyslel, ale nenechávej mě umrznout. Fakt bys toho potom litoval. A navíc… Mám pro tebe i jedno překvapení.“

„Jaký překvapení?“

„Podělíš se o spacák?“

Kouká na mě tak zblízka a tak upřeně, že to radši vzdám, abych náhodou neudělal něco extrémně nerozumného. „Booože. No tak jo.“

„Fajn, super… Jsi nejlepší.“ Floyd stáhne ruce a sundá si kšiltovku. Vydrží bez ní jeden nádech, víc ne, přísahám.

„A to překvapení?“ zeptám se, protože vím, že na to čeká. Přes jeho rameno radši sleduju Matta, který rozdává ořezané klacky jako nějaký skautík a všem, kdo jsou ochotní ho poslouchat, vysvětluje, jak správně opékat. Haha.

„Ty, já, Mona, Lynn a kino. Pozítří večer!“

Cože?

„No není to pecka?“ pokračuje Floyd.

„Bezva.“ Asi pětkrát přikývnu, protože najednou nevím, co jiného s hlavou. „Je to pecka.“

* * *

Slunce zapadá nad lesem a nebe má oranžovou barvu. Na krajinu padá šero a s tím mi připadá, že je i čím dál větší ticho. Což je blbost, protože mezitím stačili dorazit další lidi z party a teď spolu klábosí a cpou se. Někdo dokonce donesl i piva, ale já jsem si nevzal. Nechci riskovat, jakou reakci by to u mě spustilo, až budu ležet s Floydem v jednom spacáku. To bych mu taky mohl začít zpívat serenádu.

Sedíme vedle sebe na mikinách, a i když jsme tam se všemi, součást větší party, jsme tam hlavně sami pro sebe.

Dává to smysl?

Co si pamatuju, vždycky jsme byli hlavně pro sebe. Od první chvíle, kdy jsme se jako pětiletí poznali a stali se z nás kamarádi na život a na smrt. No, nejdřív možná na smrt. Bylo to krátce po tom, co jsme se s mámou přistěhovali a všichni pro nás byli cizí. Šli jsme na výpravišššku, tak to říkávala máma – tenkrát na mě ještě občas šišlala a bylo jí jedno, že přitom zní jako Glum z Pána prstenů –, když se přímo proti nám vyřítilo děcko na skateboardu.

To děcko byl Floyd. Nestál, seděl na tom prkně jako na saních a hrozně se přitom smál, protože to bylo z kopce. Zrovna nabíral parádní rychlost, když ho moje máma chytila a strhla na sebe.

Chvíli nato se odněkud vynořila Floydova máma Melinda, nahlas děkovala a pak si obě padly do náruče. A zatímco spolu mluvily, jejich synové, to jako já a Floyd, sedli na skate a vydali se dál z kopce vstříc svému osudu. Popelnicím.

Zpětně si vybavuju, že se mě předtím zeptal (a to byla vůbec první věc, co jsme si řekli): „Chceš to zkusit?“

A já ve vteřině věděl, že s ním chci zkusit úplně všechno.

Takže jsme to napálili do popelnic a pochopili jsme, že ani jeden z nás nemá pud sebezáchovy.

Od té doby jsme nerozluční. Jezdíme na kolech, chodíme na jídlo do Blinku, hrajeme hry, a dokonce spolu sedíme i v lavici (aspoň teda většinou, protože spousta učitelů nás rozsadila). Znám naprosto přesně všechny Floydovy strachy a sny a zlozvyky. Aspoň tisíckrát jsem ho viděl v situaci, kdy by se nějaké holce stoprocentně znechutil. Trvalo mu tak dlouho, než se přede mnou přestal ďoubat v nose, několikrát se v mojí přítomnosti poblil a to jeho prdím ti pod peřinu, co občas pronese se smrtelně vážným výrazem…

Vzdychnu.

Floyd se na mě otočí. Je rozesmátý a oči mu ve světle ohně září. „Co je?“ zeptá se.

Napadne mě asi tisíc věcí, které bych mu mohl říct, ale radši je spolknu a zavrtím hlavou. „Nepůjdeme se projet?“ nadhodím.

Protože projet se, to je něco, co ani jeden z nás nikdy neodmítne, takže se tím dá kolikrát dost zakecat.

Nijak mě nepřekvapí, když Floyd prakticky okamžitě vstane a rozejde se ke kolu.

Za chvíli už jezdíme v bikeparku a takhle navečer je to trochu o držku, hlavně když člověk najede na skokánek. Ale i tak si to užíváme a můj odřený loket za to stojí. Když se vrátíme zpátky k ohni, opečeme si zbytek párků a o některé se rozdělíme s Noobem. Tomu je očividně jedno, že jsou z tofu, a nadšením mi málem uhryzne i prsty.

Lidi teď mluví tlumenějšími hlasy, má to hodně trampskou atmosféru. Vůbec by mě nepřekvapilo, kdyby někdo z nich vytáhl kytaru a začal zpívat.

Kluci pořád přikládají do ohně. Sotva plameny zeslábnou, objeví se další poleno, anebo kus suché větve. Ve vzduchu se vznáší jiskry, skoro jako světlušky.

Sedíme s Floydem vedle sebe na širokém špalku, ze kterého trčí třísky, a Floyd si o mě sem tam opře hlavu. Jednou rukou ho vezmu kolem ramen a cvrnknu do kšiltu.

Jakmile ho nechám u ohně mluvit s kluky a jdu roztáhnout spacák, David křikne: „Ty vole, ne že zas budete celou noc klábosit!“

Ostatní se začnou smát, ale nikoho z nich ani nenapadne dělat si srandu z toho, že budeme spát s Floydem spolu. Berou nás jako jednoho. Když mě někdo z nich někam pozve, automaticky se ví, to je takové nepsané pravidlo, že se to vztahuje i na Floyda.

Jsme pro ně asi něco jako bráchové, ale nikdy jsem se na to neptal.

Občas mě to štve.

Ukážu Davidovi prostředníček, vyšťourám si ze zubu kus chleba a skopnu botasky. Vlezu do spacáku a zírám na nebe. Tady dole u parku jsou krásně vidět hvězdy.

Floyd přijde od ohně, zapne si mikinu až ke krku a vleze ke mně. Zatím ještě není zima, a tak máme spacák rozepnutý. Ležíme pod ním jako pod dekou a koukáme nad sebe, i když ani jeden z nás nezná název žádného souhvězdí.

Natáhnu ruku a hladím Nooba, který se uvelebil u mojí hlavy.

„Přežral jsem se,“ zamumlá Floyd potichu. Je cítit jako párek a limonáda a kouř.

„Ty vždycky. Doufám, že se z toho nepo – Noobe, přestaň se škrábat! Myslíš, že má blechy?“

„Ty máš blechy,“ řekne Floyd lakonicky.

„Ty smrdíš,“ oplatím mu.

„Oproti tobě jsem jak květinová zahrada.“

Přinutím se pohlédnout mu do očí a vzápětí toho lituju, protože moje tělo se chce automaticky přitisknout blíž, což ale zpochybňuje mozek, takže sebou divně cuknu, jako kdybych měl tiky. Předstírám, že jenom zaplácávám komára. „Uvidíme, co za chvíli, až se ozvou ty párky. Jestli budeš i potom květinová zahrada.“

„To ti rozhodně nebudu závidět, že seš se mnou ve spacáku.“

Zaúpím.

„Napadlo tě někdy, proč duchové nepropadnou podlahou, když umí procházet zdí?“ zamyslí se Floyd.

Přes jeho rameno zahlédnu, jak další lidi odcházejí od ohně a jdou si lehnout. A napadne mě, jestli je mezi nimi i Mona, která bude spát ve Floydově spacáku. Jestli na ni tím gestem udělal dojem.

Poškrábu se na hlavě. Pokud má Noob blechy, jedeme v tom všichni. „Kámo, tak logicky, duchové asi musí umět lítat, ne? Jsou jako nějaká mlha.“

„Tak asi jo. Asi lítaj. Víš o tom, že se říká, že tady v tom lese už pár lidí zařvalo? A je docela možný, že nás teď pozorujou. Jako mlhy.“

Otřesu se. Těžko říct, jestli ze strachu z těch jeho keců, nebo z naší blízkosti. Konečně totiž zapnu spacák, aby nám k ránu netáhlo na záda, a musím si tak logicky lehnout k Floydovi co nejblíž. Jsme jako dva párky v jednom rohlíku. „Dííík,“ protáhnu. „Budu na to myslet, až půjdu čůrat, ty mlho.“

Floyd hraně vyvalí oči. „No jo, měl by sis dát pozor. Třeba byl jeden z těch lidí zubař a bude tě děsit duchařskou vrtačkou.“

Praštím ho do ramene. Floyd moc dobře ví, že jestli něco nesnáším, jsou to zubaři.

Praští mě taky a uchechtne se. „Kdyby ses bál, můžeš mě vzbudit. Půjdu s tebou.“

„Já vím, že půjdeš.“

Chvíli jenom ležíme a já se snažím koukat všude možně, jen ne na jeho oči a nos a rty, prostě celý ten jeho pitomý obličej. Ale to je těžké, jelikož zas tolik možností nemám, když nepočítám hvězdy. Párek přes párek nedohlédne.

Jestli to není citát, měl by být.

Vyprostím ruku ze spacáku a vezmu tkaničku Floydovy mikiny. Strčím mu ji do nosu. A to samé udělám i s tou druhou. Vypadá teď jako knírač, nebo jak sumec, haha.

Vytáhne si je, nebo je spíš vysmrkne, a píchne mě do žeber.

Rozesměju se a Floyd se ke mně přidá.

„Držte zobák!“ křikne někdo otráveně z druhé strany ohniště.

Musím si dlaní zakrýt pusu, abych se uklidnil. Jenže to nepomáhá, a tak zabořím obličej do Floydovy mikiny. Pod tou silnou vrstvou kouře ucítím i jeho osobitou vůni.

A voní krásně, i když jsem mu tvrdil, že smrdí. Voní jako můj nejmilejší člověk na světě.

Tři

FLOYD

Vrazíme do domu jak velká voda. Zrovna totiž soutěžíme, kdo bude první u dřezu. Strávit celé dopoledne v lese na kolech byl super nápad, taky to byl můj nápad, akorát mít na sobě v tom nejhorším dusnu několik hodin v kuse helmu není zrovna nejpohodlnější. Úplně mi hoří uši.