Patricia Gibneyová

Zlomené duše

Kalibr

Přeložila Drahomíra Michnová

BROKEN SOULS

Copyright © Patricia Gibney, 2019. All rights reserved.

Published by arrangement with Rights People, London.

Translation © Drahomíra Michnová, 2023

ISBN 978-80-242-9275-5

Obsah

LISTOPAD

PROSINEC

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

13. KAPITOLA

14. KAPITOLA

15. KAPITOLA

16. KAPITOLA

17. KAPITOLA

18. KAPITOLA

19. KAPITOLA

20. KAPITOLA

21. KAPITOLA

22. KAPITOLA

23. KAPITOLA

24. KAPITOLA

25. KAPITOLA

26. KAPITOLA

27. KAPITOLA

28. KAPITOLA

29. KAPITOLA

30. KAPITOLA

31. KAPITOLA

32. KAPITOLA

33. KAPITOLA

34. KAPITOLA

35. KAPITOLA

36. KAPITOLA

37. KAPITOLA

38. KAPITOLA

39. KAPITOLA

40. KAPITOLA

41. KAPITOLA

42. KAPITOLA

43. KAPITOLA

44. KAPITOLA

45. KAPITOLA

46. KAPITOLA

47. KAPITOLA

48. KAPITOLA

49. KAPITOLA

50. KAPITOLA

51. KAPITOLA

52. KAPITOLA

53. KAPITOLA

54. KAPITOLA

55. KAPITOLA

56. KAPITOLA

57. KAPITOLA

58. KAPITOLA

59. KAPITOLA

60. KAPITOLA

61. KAPITOLA

62. KAPITOLA

63. KAPITOLA

64. KAPITOLA

65. KAPITOLA

66. KAPITOLA

67. KAPITOLA

68. KAPITOLA

DOPIS OD PATRICIE

PODĚKOVÁNÍ

Marii Brennanové za všechno

* * *

Čtyřletý chlapeček rozbalil karamelu a strčil si ji do pusy. Přilepila se mu na dětské zoubky. Snažil se ji prstem vyšťourat. Lepkavý bonbon se mu přilepil na prsty a malý se rozplakal.

Rána pravítkem přes ruku ho překvapila a na okamžik umlkl. Ale jakmile mu bolest vystřelila do celé ruky, začal křičet.

„Já chci domů!“

„Zmlkni. Už ani muk. Rušíš ostatní děti. No, jen se podívej! Jsi zlobivý kluk, a jestli nepřestaneš, vystrčím tě za dveře na déšť. Víš přece, že venku jsou zlí lidé a kradou zlobivé děti. Chceš, aby si tě odnesli?“

Posmrkl a kousl se do rtu, cítil, že mu lepkavý karamel pořád ulpívá na předním zubu.

„Na něco jsem se tě ptala. Odpověz mi.“ Další prásknutí pravítkem, tentokrát o stůl.

„Nechci.“ Horlivě vrtěl hlavou. Nechtěl znovu ucítit to pravítko na ruce ani nikde jinde. Chtěl být hodný.

„Hoď ten papírek do koše a otevři si slabikář.“

Netušil, která z knížek je slabikář.

„Pojď sem!“

Vydal se ke katedře a marně se snažil odtrhnout lepkavý papírek od prstů.

„Nejde to.“ S obalem pevně přilepeným k bolavé ruce se postavil před učitelku.

Pravítko zasvištělo a znovu ho tvrdě a bolestivě švihlo přes ruku.

„Vrať se na své místo.“

Jeho první den ve škole byl ještě horší než život doma. Když se vracel do lavice, cítil, jak mu po noze stéká teplý čůrek a vsakuje se do bílé ponožky. Pravítko ho určitě švihne ještě mnohokrát, dnes i ve dnech příštích. Nechtěl na to čekat. Ale kam jinam mohl jít?

Dopoledne strávil v mokrých šortkách; ani nešel o přestávce s ostatními dětmi na hřiště. Zůstal v lavici, otevřel si krabičku se svačinou a ukusoval otlačený banán. Učitelka seděla za katedrou a při každém pohybu jeho čelisti mrkla.

„Pojď sem,“ poručila mu, když se vrátily ostatní děti.

Vyděšeně vzhlédl a sousto banánu mu uvízlo v krku.

Nechtěl znovu pocítit dřevo pravítka, tak odložil banán na lavici a zamířil ke katedře. Byla skoro tak vysoká jako on. Učitelka se naklonila dopředu a chytila ho za vlasy. Vyjekl, když zamávala velkými nůžkami.

„Máš moc dlouhé vlasy. Skoro přes ně nevidíš. Musím ti je ostříhat.“

Pokusil se říct ne, ale slova se mu přilepila na patro jako ten karamel na prsty. Miloval své vlasy. Dlouhé až po ramena. Připomínaly mu jeho matku na fotografii. Měl její vlasy.

Učitelka před ním zamávala nůžkami a pak ho popadla za ofinu. Cvak. Vítězoslavně se na něj podívala, v ruce držela ustřižený pramen jeho vlasů.

„Teď aspoň vidím ten tvůj příšerný ksicht.“

Vroucně si přál, aby ten den už skončil.

LISTOPAD

Existuje vůbec nějaký vhodný den na smrt?

Muž si v duchu odpověděl na svou otázku záporně. Obloha byla šedavě modrá. Zatažená. Mraky na obzoru věštily blížící se déšť. Jinak ale ten den nebyl až tak špatný.

Pomalu vešel do lesa, který začínal za úzkou cestou kolem jezera. Chtěl si jezero ještě prohlédnout, než udělá to, co musel udělat. Byl pozdní večer, takže měl jistotu, že rybáři už odjeli. Ne že by se v listopadu dalo chytit hodně ryb, pomyslel si s úšklebkem.

Zelený koberec v lese vydával svěží vůni. Větve stromů byly v zimě holé. Pod nohama mu křupaly polámané větvičky a kapradí. Že by přesně tudy někdo nedávno prošel? Mozek měl přecpaný tolika nezodpovězenými otázkami, že připomínal bublinu, která jen čeká, až ji někdo propíchne. A věděl, že na světě není nikdo, koho by to zajímalo; nikdo, komu by na něm opravdu záleželo. Byl úplně sám. Opuštěný jako ty větve bez listí, smířený sám se sebou. Skoro.

Vlasy se mu zachytily o pokroucenou větev, nořil se hlouběji do hustého lesa až tam, kde už byla úplná tma, a pod nohama cítil rozmoklou půdu. Zastavil se a zaposlouchal se do zvuků zvířat, která se proháněla ve vysoké trávě, takže je neviděl. Už se nebojím, pomyslel si. Nebojím se žádného živého tvora.

Přikrčil se a skoro se plazil, jak si klestil cestu trním a hložím. K uším mu dolehl zvuk vody. Okolní ticho prořízlo troubení zimních labutí.

Znovu se zastavil a naslouchal. Šel za tím zvukem.

Došel na mýtinu, kde našel ten zdroj vody. Nebylo to jezero, ale malý kamenný pahorek, kde ze štěrbiny mezi kameny tryskal pramínek. Sklonil se k němu. Nabral trochu vody do dlaní a vychutnal si její chuť. Rozhodl se. Bude se bránit.

V tu chvíli uslyšel další zvuk.

Když otočil hlavu, nějaká ruka se mu pevně přitiskla na ústa a další mu sevřela hrdlo. Jeho poslední myšlenka byla: dnes je dobrý den na smrt.

PROSINEC

1. KAPITOLA

Středa

Ragmullin v prosinci se jevil jako krásné místo. Z dálky.

Lottie se zahleděla oknem na časně ranní nebe. Žádný náznak modré, jen jednolitá šeď. I sníh měl kovově modrošedý odstín. Sněhulák, kterého její syn Sean postavil pro jejího patnáctiměsíčního vnuka Louise, stál na zahradě pevně jako skála.

Na to, aby vyrazila do práce, bylo ještě brzy. Přinutila se naplnit pračku a myčku. Pak vyšla na chodbu a naslouchala u paty schodiště. Shora se neozýval žádný zvuk, tak se vrátila do kuchyně a zapnula rychlovarnou konvici.

V tuto chvíli se rozhodla raději pro čaj než kávu. Když pila hodně kávy, bývala nervózní. Čekala, až se voda začne vařit, a mechanicky při tom skládala vyprané prádlo a rozdělovala ho na hromádky pro své tři děti. Holky už byly úředně dospělé. Před pár týdny oslavili Chloiny osmnáctiny. Oslavu přichystali jednadvacetiletá Katie a patnáctiletý Sean. Sean už byl vyšší než Lottie a měl stejně pronikavě modré oči jako jeho otec. Na okamžik se v myšlenkách vrátila zpět do doby před Adamovou smrtí. Zemřel před pěti lety. Rakovina. Odešel příliš mladý. Příliš rychle. Bylo příliš těžké tomu uvěřit. Moc dlouho truchlila, než ji Mark Boyd požádal o ruku. Chvíli váhala, nevěděla, co má dělat, ale věděla, že ho miluje. Toho večera, kdy se konala Chloina oslava, mu řekla ano, ačkoli ještě museli vyřešit nějaké detaily, jako například stanovit datum, kdy s tím vyjdou na veřejnost. Zatím to bylo jejich tajemství. Tak si to přála.

Voda v konvici začala bublat. Podala si hrnek a strčila plátek starého chleba do topinkovače. Na bílou keramickou tabulku připevněnou k lednici připsala „chleba“. Katie snad později skočí nakoupit. Aspoň v to doufala, ale raději si nákupní seznam rychle vyfotila na mobil pro případ, že to po práci bude muset udělat sama.

Topinkovač cvaknul, vyndala chleba a zakousla se do něj. Chutnal jako podešev. Čaj zase jako piliny. Do háje s tím. Rozhodla se, že se cestou do práce staví v McDonaldu pro kávu, čert vem nervozitu.

Natáhla si bundu, neposlušné vlasy stáhla gumičkou a zastrčila si je pod kapuci. Když vycházela z domu, přemýšlela, jakou náladu dnes bude mít Boyd.

* * *

Mark Boyd si utáhl uzel na kravatě a zhodnotil svůj vzhled v malém zrcadle v koupelně. Nebyl jím nijak nadšený. Nakrátko ostříhané vlasy už teď neměly odstín, který by se dal popsat jako pepř a sůl, sůl začínala převládat, a jeho oči prozrazovaly, že včera večer hodně pil. Z pohublé tváře vystupovaly vysedlé lícní kosti. Věděl, že by ve svém věku ještě neměl mít povislou kůži na krku. Měl by zase jezdit na kole. Ale na jízdu na kole je teď venku moc zima a silnice jsou namrzlé, pomyslel si a ignoroval skutečnost, že má v koutě malé kuchyně složený cyklotrenažér. Ne, potřeboval se teď vypořádat s konkrétními problémy ve svém životě. Kvůli tomu požádal o půlden volna z práce. Doufal, že mu ho Lottie schválí, jinak by si musel hodit áčko.

Z pokoje své garsonky slyšel, jak jeho kamarád Larry Kirby hlasitě chrápe, rozvalený na gauči a s nohama opřenýma o konferenční stolek zaneřáděný plechovkami od piva a prázdnými lahvemi. Nikde nebyl ani kousek volného místa. Boyd z toho div nedostal kopřivku. Nesnášel nepořádek. Rychle posbíral pozůstatky včerejší pijatyky a naházel je do igelitového pytle, který pak odnese do kontejnerů s tříděným odpadem.

Kirby se zavrtěl. S námahou se posadil. „Kde to sakra jsem?“

Rozhlédl se kolem sebe a rukou si prohrábl rozcuchanou kštici. „Á, Boyde, to jsi ty. To teda včera byla jízda! Kde je McKeown?“

Boyd pokrčil rameny a chvíli přemýšlel. Opustili Sama McKeowna, nejnovějšího člena jejich týmu, v hospodě U Caffertyho, když odcházeli v… Sakra, neměl ponětí, kolik bylo hodin.

„Bůhví, kde skončil.“ Boyd položil pytel s odpadky na zem vedle cyklotrenažéru. „Dáš si kafe? Tamhle ve skříni je čistý ručník, kdyby ses chtěl osprchovat.“ Našel balíček paracetamolu a spolkl rovnou dvě tablety.

Kirby si očichal podpaží. „Nepředpokládám, že máš nějakou košili, která by mi byla, co?“

Boyd se usmál. Kirby byl dvakrát širší než on. „Co myslíš?“

„Tak si dám to kafe.“

Boyd se pustil do přípravy kávy a Kirby se zeptal: „Jak jsi na tom?“

„Kocovina jako prase, ale jinak jsem v pohodě.“

„Včera večer to tak nevypadalo. Pořád ses mračil a náladu jsi měl pod psa.“

„Podle tebe jsem takovej vždycky.“ Boyd přemýšlel, co asi v závěru toho divokého večera nažvanil.

Kirby hlasitě zívl. „Pořád jen Lottie tohle a Lottie tamto. Bože, já nevím, co si o tobě musel McKeown myslet.“

Boyd přinesl do obývacího pokoje dva hrnky kávy a posadil se naproti Kirbymu.

„Bylo to tak zlý?“

„Ještě horší.“

„Sakra.“

„Proč do toho nepraštíte? I slepej vidí, že jste si souzený.“

Boyd cítil, že mu stoupá červeň do tváří. Byl nadšený, když Lottie souhlasila, že si ho vezme, ale rozhodli se – ne, opravil se v duchu, ona se rozhodla, že si to zatím nechají pro sebe, protože je dost trapné, že oba pracují na stejné stanici. Ale to bylo ještě před vším tím ostatním. Řekl: „Nevím, co mám dělat.“

„Pořád ještě mám zásnubní prsten, jestli ho chceš.“ Kirby se zasmál a pak se zamračil.

„Zvládnu ho koupit sám, díky. Až a jestli ho budu potřebovat.“ Boyd zavřel oči a přejel si rukou po čele, za nímž usilovně bušili permoníci svými ostrými kladívky. Paracetamol si dával na čas, než začne působit.

„Tvoje volba.“ Kirby postavil hrnek na stolek. Sevřel si ruce mezi kolena a hleděl skelnýma očima před sebe. „Je mi teď k ničemu, když je Gilly… však víš…“

„Já vím, je to zatraceně těžký. Dopřej si čas na truchlení.“ Boyd pomyslel na policistku Gilly O’Donoghueovou, která byla v létě zavražděna. Gilly byla první ženou, do níž se Kirby po dlouhé době od rozvodu zamiloval.

„To mi říkají všichni.“ Kirby vstal, kolena mu přitom zavrzala. Chraplavě se rozkašlal z přemíry vykouřených doutníků včera večer. „Ježíši, já smrdím. Uvidíme se v kanclu. Kolik je sakra hodin?“

„Půl sedmé.“

„Proboha. Proč jsi mě vzbudil v takovou nekřesťanskou hodinu? To mám ještě čas si před prací zdřímnout. Tak já letím. Zatím se měj.“

Když Boyd usrkával kávu, zahlédl pod gaučem prázdnou lahev od whisky. Klekl si a vytáhl ji; zavrtěl hlavou a šel si pro vysavač.

2. KAPITOLA

Prasata ve vepříně dělala nemilosrdný hluk. Okna drnčela pod poryvy větru, venku se rozpoutala další vánice a metala sníh šikmo přes dvůr.

Beth Clarkeová vyndala z kredence hrnek a otočila kohoutkem. Nic. Zkusila to znovu. Stále nic.

„Tati!“ křikla směrem k obývacímu pokoji, kde otec zuřivě bušil do kláves staromódní kalkulačky. „Co je s vodou?“

„Nejspíš zamrzlo potrubí.“ Jeho hlas přehlušovaly údery prstů.

„Co s tím budeš dělat?“ Třískla hrnkem do dřezu a zkontrolovala, jestli je v konvici dost vody, aby si otec mohl později uvařit čaj. Asi jo. Tak akorát.

„Proboha,“ zavrčel.

Otočila se a viděla, že stojí ve dveřích. V jedné ruce držel kalkulačku a v druhé svíral štos papírů popsaných ciframi uspořádanými do křivých sloupců. Oblečený byl ještě v tom, v čem ho viděla včera.

„Ty jsi byl celou noc vzhůru?“

„Jo, bohužel. Babral jsem se s tím DPH. Nemohla bys mi to přepsat na notebooku?“ Rozkašlal se, až se lámal v pase, pak chvíli jen sípal.

„Uhodl jsi.“ Beth se sehnula pro batoh pod stolem a hodila si ho na záda. Uhladila si černé úzké džíny odshora až ke kotníkům a zavázala si tkaničky na lesklých červených botách. „Letím do práce.“

„Do práce? V tomhle počasí tam s tebou určitě nepočítají.“

„Mám být u odpoledního rozsvěcení vánočního osvětlení. Nejdřív ale musím projít vánoční trh ve městě.“

Pocítila nával nadšení. Velice ráda psala články do místních novin.

„Nemůžeš po té silnici v tomhle počasí jet. Je to skoro patnáct kilometrů.“

„Jako bych to nevěděla,“ zabručela si pro sebe.

„Počkej chvilku, hodím na sebe kabát a zavezu tě tam.“

„Já to zvládnu.“ Vzala si z opěradla židle černou péřovou bundu a strčila ruku do rukávu, pak si uvědomila, že si ji obléká přes batoh. „Sakra.“

Když se upravila, slyšela, jak otec bosýma nohama už zase ťape do své provizorní kanceláře v rohu obývacího pokoje. Ztracený případ, pomyslela si.

Jakmile otevřela zadní dveře, okamžitě k ní dolehlo pronikavé kvičení prasat.

„Nezapomeň nakrmit dobytek!“ křikla, ale vítr jí rval slova od úst.

Opatrně se vydala přes dvůr ke svému Volkswagenu Golf. Byl zářivě modrý. Její matka ho koupila nedlouho předtím, než se vypařila někam, kde nikdy nesněží. Před pěti lety, když bylo Beth teprve devatenáct. Zarazila se. Slyšela, že se matka zase vrátila a bydlí v Ragmullinu, ale Beth ji neměla chuť vyhledat.

Dvířka auta byla zamrzlá. Dýchla na kliku a doufala, že tím rozmrazí aspoň zámek. Neměla štěstí. Bude muset použít tu poslední kapku vody z konvice. Až otec zjistí, že si nemůže uvařit ani čaj, bude ho to možná motivovat k tomu, že pár věcí na farmě opraví.

Bože, jak ten život ve vesnici Ballydoon nenáviděla!

Byla přesvědčená, že je to naprostý konec světa.

* * *

Trvalo celých sedm minut, než Christy uslyšel, jak se Beth pomalu rozjíždí po zamrzlé silnici.

„Ta holka v sobě určitě má něco ze své matky,“ zamumlal si pro sebe, ale nemyslel si, že je to zrovna nějaká výhra. Jeho žena – tedy bývalá žena, pokud chtěl být přesný – měla vždycky v očích ďábelský pohled a dělala si, co chtěla, když ji to popadlo. Modlil se k Bohu, aby ho Beth nakonec také neopustila.

Pohled do účetní knihy mu napověděl, že nemá šanci ta čísla vyrovnat. Snaha udržet farmu nad vodou už na něj byla příliš. Předtím zavřel autoopravnu ve vesnici, i když to nebylo z jeho vlastní vůle. Proklínal dohodu, kterou tenkrát uzavřel, ale bylo to nutné. Stejně to nedokázal zvládnout. Odhodil faktury a šel si do kuchyně udělat snídani.

Zatřásl konvicí. Prázdná. Otočil kohoutkem. Nic. Potrubí v noci zamrzlo.

„K čertu s tím vším,“ zavrčel.

Přinesl si z lednice krabici mléka a nalil si do sklenice. Polkl chladnou tekutinu a díval se oknem na dvůr. Prasata dnes ráno nezvykle rámusila. Christy Clarke cítil tu tíhu světa na svých šestapadesátiletých bedrech. Nazul si gumáky, sundal z háčku na zadní straně dveří pracovní kabát a šel prozkoumat zamrzlé potrubí.

„Držte rypáky, vy potvory,“ křikl na prasata, když míjel dveře vepřína.

* * *

Ty schody ji pokaždé dostaly. Ne jejich počet; bylo jich jednadvacet. Ale byly úzké a málo hluboké. Na každém druhém si srazila palec a několikrát se jí stalo, že, byť naprosto střízlivá, zdolala poslední tři po čtyřech. Dnes, protože výtah opět nefungoval, do nich stoupala hodně pomalu. Nohy měla pod tíhou svého života jako z olova.

Cara Dunneová zasunula klíč do zámku. Vešla do bytu, opřela se o dveře a sledovala, jak se jí dech sráží v obláčky páry. Zula si vlhké boty, oklepala kabát od sněhu, pověsila ho na věšák a pak prošla kolem koupelny do otevřeného obytného prostoru. Na jedné straně byl světlý a na druhé tmavý, tam nebylo žádné okno, jen zelená stěna s jedním fádním obrazem.

Když si dala čepici sušit na radiátor, zjistila, že je úplně ledový. Zatraceně. Zkontrolovala termostat; byl nastavený na nejvyšší stupeň. Něco nefungovalo. A zrovna v takový den, jako byl tenhle.

Posadila se do křesla a zapnula mobil, hledala číslo na správce. Nemohla si vzpomenout na jeho jméno. Mills nebo Wills, tak nějak. Mozek měla otupělý bolestí, kterou trpěla v posledních měsících. Musela si přiznat, že většina té bolesti sídlila v jejím srdci, ale metamorfovala do její fyziologie jako metastázující rakovina, která ji bez varování stíhala křečemi. Vzala si volno z práce. Měla se tam vrátit už příští týden. Ale nemohla. Ještě ne. Nic se nevyřešilo. A on tu pořád byl, jen se smál a šířil o ní lži. Další vlna bolesti jí vystřelila do hrudi, snažila se soustředit na svůj dech.

Sklouzla pohledem ke starému hnědému kufru uloženému v přihrádce pod televizí. Kufr vzpomínek na někoho jiného. Kufr, který s ní za ta léta od chvíle, co zamířila do Dublinu, aby tu vystudovala na učitelku, cestoval všude. Kufr otlučený a rozbitý. Stejně jako ona. Bože, pomyslela si, jsem takové ztělesněné klišé.

Zamířila do ložnice, svlékla si vlhké džíny a položila je na radiátor. Studený. Aha, ten správce.

Otevřela skříň a zahlédla šaty. Visely pod průhledným obalem až na konci tyče. Posmívaly se jí. Šaty, které si nakonec neoblékla. Proč si je nechala? Už nic nechápala. Ukradl jí z mozku každou původní myšlenku a pak ji se smíchem opustil. Cítila kyselou pachuť v krku a myslela, že se asi pozvrací. Ale spolkla ji, tak jako by měla spolknout svou hrdost a zase se vrátit ke svým kamarádkám a kolegyním. Jednoho dne. Brzy. Nebo nikdy?

Zahnala tu myšlenku a vyndala věšák se šaty zahalenými igelitem. Ještě si je naposledy vyzkouší a pak je nabídne k prodeji na eBay.

Vrznutí. Někde v bytě.

Zarazila se, šaty ji tížily v ruce. Co to bylo? Zaposlouchala se. Nic. Nejspíš ty porouchané radiátory.

„Už fakt začínám bláznit,“ řekla si nahlas.

Položila šaty na postel a svlékla si košili. Rozepnula zip obalu a vyndala z něj diamanty posetý saténový model. Oči se jí naplnily slzami při pomyšlení na den, který nikdy nepřijde. Podržela šaty před sebou a vstoupila do nich. Chladivý materiál jí obepnul tělo jako druhá kůže, opatrně si je vytáhla na ramena a zatajila dech, když zapínala zip na boku.

Zase ten zvuk. Vrznutí. Zvuk otevíraných dveří.

Dveře od bytu přece zamkla, ne? Kromě dveří do ložnice tu byly už jen dveře do koupelny, jinak otevřený prostor. V zrcadle ve skříni viděla, jak jí zbledl obličej, ústa se pootevřela a v hrdle uvízl nevyslovený výkřik.

Dlouhá sukně šatů jí překážela, když se kradla do obývacího pokoje.

„Je tu někdo?“ řekla a doufala, že jí nikdo neodpoví.

Nic. Nikdo.

Podívala se do kuchyňky. Prázdná.

Další vrznutí a dveře do koupelny se otevřely.

Ucouvla ke studenému radiátoru.

V jejím bytě někdo byl.

3. KAPITOLA

Lottie seděla před obrazovkou plnou tabulek a úplně z toho šílela. Blížil se konec roku, termín roční uzávěrky. Ještě ani neměla hotové výkazy za listopad. Nesnášela čísla. Nesnášela hlášení, spisy a počítače. Ale zároveň věděla, že je to nedílná součást její práce inspektorky v Ragmullinu. Což jí neustále vtloukal do hlavy David McMahon, zastupující superintendant.

„Soustřeď se,“ řekla si nahlas a doufala, že její hlas vyburcuje mozek k motivaci a přesvědčení o důležitosti této práce.

„Zase mluvíš sama se sebou?“ Ve dveřích její kanceláře stál detektiv seržant Mark Boyd.

„Dobré ráno.“ Odsunula klávesnici. „Vypadáš, jako bys byl včera večer na pivu.“

„Měla bys vidět, v jakým stavu je Kirby.“ Boyd se opřel o veřeje dveří.

Musela uznat, že to Boydovi sluší, ale jejímu bystrému oku přece jen neunikly jeho tmavé kruhy pod očima. „Co se mu stalo?“

„Nic, co by nenapravil nějaký vyprošťovák.“

Podívala se přes Boydovo rameno do hlavní kanceláře. „Ještě tu není. V tuhle ranní hodinu snad nenašel nějakou otevřenou hospodu, že ne?“

Kirbyho pracovní prostor přetékal papíry, složkami a obaly od jídla, ale po něm samotném nebylo ani stopy. Detektiv Maria Lynchová bude nejméně do ledna na mateřské dovolené, takže z Athlone k nim přeložili detektiva Sama McKeowna. Mohutný muž s oholenou hlavou seděl u svého stolu a bušil do klávesnice počítače. Lottie měla Sama ráda, i když se jí ještě nepodařilo zjistit si o něm víc. Doufala, že by v jejich týmu mohl zůstat i potom, co se Maria vrátí do práce.

„Řekl bych, že je na cestě,“ mínil Boyd. „Dnes ráno ode mě odešel dřív než já.“

„Takže to byla velká akce.“ Do Lottiina hlasu se vkradl osten žárlivosti. Nepozvali ji, aby šla do hospody s nimi. Ale proč by měli? Ona je šéfka a kolegové si možná chtěli udělat pánskou jízdu. Přesto ji to žralo.

„Proč ten kyselý výraz?“ Boyd si založil ruce a opřel se jednou nohou o zeď.

„Určitě z toho, jak tady stojíš a nic neděláš.“

„Cha! To proto, že jsme tě nevzali s sebou, co?“

„To určitě!“ Ale zasmála se. Boyd jí vždycky dokázal číst myšlenky, což bylo zvláštní a zároveň trochu zneklidňující.

„Šli jsme se ke Caffertymu podívat na zápas a víš, jak to chodí. Jedno pivo, pak další a potom už je to smršť.“

„Dobře si na ty časy vzpomínám,“ řekla a myslela tím roky, které následovaly po Adamově smrti, kdy utápěla smutek v alkoholu. Trvalo to dlouho, ale teď už nepila. Skoro vůbec. Potřebovala se držet. Starat se o svou rodinu a chránit ji.

„Co máme dneska na programu?“ zeptal se.

„Listopadové výkazy mají zpoždění.“

„Já už ty své odeslal.“ Samolibě se zašklebil.

„Jak jinak.“ Kdyby měla aspoň polovinu Boydových organizačních schopností, byla by už dávno vrchní superintendantkou.

„Chceš pomoct?“ Spustil ruce a přistoupil k jejímu stolu.

„Ne, díky.“

„Měl bych je hotové za polovinu času. Pomůžu ti.“

„Zvládnu to, děkuju mnohokrát.“ Nechtěla, aby to vyznělo tak příkře, ale některé dny si nemohla pomoct. Chystala se říct ještě něco jiného, zazvonil jí však telefon.

Po skončení hovoru vstala a rychle si oblékla bundu.

„Vezmi si kabát,“ nařídila mu.

„Kam jdeme?“

„Další sebevražda.“

„A k čemu potřebují nás?“

„Tohle je druhá během tří týdnů, Boyde. Možná se něco děje.“

„Máš moc bujnou fantazii. Vytváříš konspirační teorie.“

„Tak si s tím nedělej starosti. Vezmu si McKeowna.“ Popadla tašku a přehodila si ji přes rameno.

„Dobře, dobře,“ chlácholil ji. „Půjdu s tebou.“

„Fajn. Ale nech si ty chytré poznámky.“

Protáhla se kolem něj a viděla, jak se mu zablýsklo v očích, když mu zavadila o ruku. Cítila to a on to cítil také.

To náhlé vzrušení z fyzického kontaktu. Nezáleželo na tom, že byl prchavý a neúmyslný. Bylo to tam. A musela si přiznat, že se jí to moc líbilo.

* * *

Kirby strčil sportovní tašku pod stůl a třesoucími se prsty se snažil zkrotit nepoddajné vlasy. Sprcha v šatně chrlila jen studenou vodu, ale ani ta moc nepomohla ke zmírnění bolesti, která mu drtila hlavu, a nezklidnila ani jeho rozbouřené útroby. Kradmo se podíval na McKeowna, jestli kolega slyšel to výmluvné škrundání v jeho žaludku. McKeown měl hlavu skloněnou nad prací a zdálo se, že nic neslyšel. Sláva.

Opřel si jednu nohu o tašku, a když mu do té druhé vystřelila ostrá bolest, doufal, že včerejší přemíra požitků nevybudila jeho dnu. Zatracená otrava, nadával v duchu; že by snad dokonce otrava alkoholem?

„Kde je šéfka?“ zeptal se a čekal, až McKeown zvedne hlavu a podívá se na něj přes monitor počítače. Páni, vypadal tak svěže, kdežto Kirby si připadal jako něco smrdutého a shnilého, co by soudný člověk normálně hodil do popelnice.

„Odešla.“

„To jsem pochopil. Kam?“

„Slyšel jsem zmínku o sebevraždě.“

„Nepracoval jsi před pár týdny taky na nějaké sebevraždě?“ Kirby přimhouřil oči a snažil se vybavit si ten případ.

„Pracoval. Nic podezřelého.“

„Kdo je to tentokrát?“

McKeown ustal v práci a vstal. Naklonil se nad Kirbyho stůl a řekl: „Nevím, kdo to je, protože jsem nebyl informován, ale pro tvou informaci: mám tady hromadu hlášení, takže práce víc než dost i bez toho, že bych se pletl do něčeho, kde o mě nikdo nestojí.“

Zase se posadil. Kirby přehodnotil svůj názor. Jeho kolega má očividně taky těžkou kocovinu, stejně jako on.

4. KAPITOLA

Bytové domy v Hill Pointu byly postaveny v letech, která se velkolepě označovala za období rozmachu keltského tygra. Projekt byl pro vnitrozemské město Ragmullin zpočátku dost vzrušující, ale jakmile se sídliště dostavělo, bylo zřejmé, že by se Ragmullin bez této skvrny na krajině docela dobře obešel, i když tu vznikla řada nových bytových jednotek. Naštěstí se jednalo o jediné místo s výškovými budovami ve městě. Pokud jste nepočítali katedrálu s dvojicí věží z třicátých let minulého století, která vrhala svůj stín na všechny strany a byla viditelná odkudkoli.

Dům, který hledali, našli snadno. Stály před ním dva policejní vozy a sanitka.

Boyd zaparkoval a Lottie vyskočila z auta a spěchala napřed. Zjistila, že výtah nefunguje, a musela vystoupat po betonových schodech do třetího patra.

V úzké chodbě se opírali o zeď dva nadbyteční záchranáři, mezi nimi stála složená nosítka. Přede dveřmi bytu hlídkoval uniformovaný policista.

„Dobré ráno, Thorntone. Předejte mi informace,“ vyzvala ho Lottie, jakmile popadla dech. Natáhla si ochranné rukavice a návleky na boty.

„Dobré ráno, inspektorko.“ Nemusel se dívat do svých poznámek, šlo o starého mazáka, což Lottie kvitovala s povděkem. „Událost ohlásila sousedka z bytu vlevo. Poslal jsem ji tam zpátky v doprovodu policisty. Prohlédl jsem tento byt a něco se mi nezdá.“

„Nezdá?“

„Až půjdete dovnitř, uvidíte sama.“

„Volal jste kriminálku?“

„Myslel jsem, že byste to nejdřív měla posoudit vy. Takových případů je spousta. Mohlo by jít o jasnou sebevraždu, ale… já nevím. Zesnulá se jmenuje Cara Dunneová. Její tělo je v koupelně.“

„Byl tu lékař?“

„Byl a už odjel.“

„Vyslechl jste ho?“

„Ano. Řekl, že ta žena je mrtvá.“

Lottie počkala na Boyda. Byl udýchaný, což u takového sportovce působilo neobvykle. Navlékal si rukavice, ona už mezitím otevřela dveře. Na první pohled viděla, že jde o malý byt. Na háčku v úzké předsíni visel tmavě modrý kabát. Přejela po něm rukou. Vlhký.

Přesunula se dovnitř. Prozatím odložila to nevyhnutelné a prošla kolem koupelny, kde se nacházelo tělo. Zastavila se na hnědém koberci, který pokrýval podlahu obývacího prostoru s kuchyňským koutem po pravé straně. Otevřela nejbližší dveře a nahlédla dovnitř. Malá ložnice. Postel úhledně ustlaná. Na polštáři pečlivě složená bavlněná noční košile. Noční stolek a šatní skříň. Žaluzie na okně byly zatažené. Na radiátoru se sušily džíny. Červená košile na posteli vypadala, jako by ji tam někdo ve spěchu odhodil. Igelitový obal, který se používá na ochranu oblečení, ležel zmuchlaný na podlaze.

Vrátila se do koupelny. Dveře byly mírně pootevřené.

Zatlačila do nich špičkou prstu. Pohnuly se jen nepatrně. Podívala se škvírou dovnitř. Bílá keramická vana se zrezivělou sprchovou hlavicí. Záchod a umyvadlo. Krémové dlaždice na podlaze byly mokré. Jinak se zdálo, že je vše na svém místě. Ale… ten smrad. Do nosu ji udeřil kyselý pach moči.

„Nevidím tělo,“ poznamenala.

„Za dveřmi,“ řekl jí Boyd.

Obešla polootevřené dveře a vstoupila do malého prostoru. Rozhlédla se a zarazila se. Ruka jí vylétla k ústům, cítila, jak se jí podlamují kolena. Dlaň měla přitisknutou k ústům, přesto polohlasně vyjekla.

Za dveřmi viselo tělo ženy. Kolem krku měla pevně utažený opasek z černé kůže. Ústa měla otevřená, oči také, na bělmu vystupovaly krvavé tečky. V místech, kde se jí pásek zařezával do kůže, byly vidět četné škrábance. Paže jí visely podél těla; pěsti zaťaté smrtelnou křečí. Lottie už mnohokrát viděla, že smrt dělá s lidským tělem nepředstavitelné věci, ale tohle bylo ošklivé. Otřásla se a snažila se zůstat profesionální.

Stanovit věk mrtvé ženy nebylo snadné. Lottie však zkušeným pohledem odhadla, že Caře Dunneové mohlo být tak pětatřicet let nebo jen o málo víc.

Šaty z bílého saténu poseté drobnými diamanty, které se třpytily ve světle, zahalovaly visící postavu jako rubáš. Sahaly jí ke kotníkům bosých nohou. Podle louže na podlaze bylo patrné, že se Cara Dunneová v předsmrtných bolestech pomočila.

Lottie se opět zaměřila na šaty. Svatební. Nové. Očividně až doteď nenošené, usoudila, protože na zipu těsně pod paží oběti ještě visela cenovka. Chtěla se jich dotknout, promnout hladký materiál mezi prsty, ale neudělala to. Raději nechala své smysly, aby zformulovaly, co se mohlo odehrát v této malé, obyčejné koupelně s černou plísní, která se rozlézala po kachličkách nad vanou.

Pach smrti byl v té místnůstce tak silný, že ho Lottie úplně cítila na jazyku. Pozorně si prohlížela tvář Cary Dunneové. Hladká pleť, žádné vrásky. Bylo to způsobeno smrtí, nebo měla kůži vždycky takovou? Rovné světlé vlasy měla ostříhané nakrátko.

Lottie klouzala pohledem vzhůru a všimla si, že druhý konec opasku je pevně přivázaný k chromovanému ventilu, který vyčníval ze stěny vpravo nade dveřmi. A v rohu za nimi ležela asi patnáct centimetrů vysoká třínohá stolička, převrácená na bok.

Lottie pálila otázka: Mohla se tato žena oběsit sama? Na první pohled to tak vypadalo. Že by ji její vyvolený těsně před svatbou opustil? Nebo si to naopak rozmyslela ona a neviděla jiný způsob, jak nechtěné svatbě uniknout? Lottie měla podezření, že všechno není tak, jak se zdá. Policista Thornton měl pravdu. Něco tu nehrálo.

Zaklepání na dveře, Boyd se zeptal: „Můžu dál?“

„Tady není místo. Počkej, až vyjdu ven. Zavolej kriminálku. Chtěj Jima McGlynna.“

Protáhla se zpátky na chodbu. Boyd telefonoval a ona se mezitím rozhlížela po obývacím pokoji a hledala známky něčeho podezřelého, ale zdálo se, že všechny věci jsou na svém místě. Na radiátoru ležela čepice, jako by ji tam někdo dal usušit. Položila na něj ruku a zjistila, že je studený. Všimla si, že v bytě je citelně chladno. Přes opěradlo křesla byla přehozená deka a na sedadle našla mobilní telefon. Aniž ho zvedla, stiskla tlačítko a zapnula ho. Žádný pin nebyl potřeba. Na displeji se objevila ikona pro kontakty, telefonní hovory a textové zprávy. Nic jiného. Lottie si pomyslela, že je to trochu zvláštní. Každý, koho znala, měl v mobilu spoustu aplikací. Dokonce i její matka používala na svém telefonu Gmail.

V pokoji stál už jen stolek s televizí, v přihrádce pod ní ležel prastarý hnědý kufr. Uklizený kuchyňský kout se leskl čistotou. Ve dřezu ani na odkapávači se nepovalovalo žádné nádobí. Lednice byla dobře zásobená. Obsahovala mimo jiné mléko v krabici, podle data čerstvé, čerstvý byl i tácek kuřecích plátků.

„Nikde nevidím žádný dopis na rozloučenou,“ poznamenala. „Podívám se ještě jednou do ložnice.“

Boyd šel za ní.

Na nočním stolku ležela kniha v černých kožených deskách, která vypadala jako bible. Když ji Lottie otevřela, zjistila, že je to modlitební knížka. Stránky z tenkého měkkého papíru byly na dotek lehké jako peříčka. Lottie hned cítila, že otáčet jimi působí velice uklidňujícím dojmem. Vrátila knihu na místo a otevřela zásuvku. Byla v ní lahvička prášků na spaní a krabička paracetamolu. Jestli se Cara chtěla zabít, proč si nevzala prášky? Bylo by to mnohem jednodušší.

Přešla ke skříni, dveře byly otevřené. Ve vzduchu se vznášela vůně levandule. Na tyči visely džíny, košile a halenky. Dole ležely černé tenisky Nike. Ten plastový obal musel patřit k těm svatebním šatům, pomyslela si.

Boyd si klekl, nadzvedával lůžkoviny na posteli s ocelovými nohami a prohledával je. „Tady nic není.“

Vrátili se do obývacího pokoje a Lottie otevřela boční křídlo okna. Místnost se okamžitě naplnila zvuky okolního života. Říční kanál dole byl zamrzlý. Z železniční stanice s hlasitým skřípěním vyjížděl vlak. U mostu kotvil říční člun, někde napravo se ozval klakson auta, zřetelně slyšela zvuky pocházející z nějakého nedalekého staveniště. Vdechla svěžest rána.

„Kdybych se chtěla zabít a kdybych se nechtěla předávkovat prášky, skočila bych z okna. Co myslíš?“ otočila se k Boydovi.

„Nemáš ráda výšky,“ řekl a založil si ruce, „takže bys to neudělala.“

„Já se výšek nebojím.“

„Mluvím hypoteticky. Myslel jsem, že ty taky.“

„Tenhle byt je ve třetím patře… Ale to je jedno.“ Zavřela okno a otočila se k Boydovi. „Volal jsi McGlynnovi?“

„Už je na cestě.“ Zívl a spustil ruce. „Potřebujeme soudní lékařku?“

Lottie se na okamžik zamyslela. Potřebují Jane Doreovou? Všechno se jevilo jako sebevražda, ale to, že Cara nenechala dopis na rozloučenou, a ty škrábance na jejím krku Lottie vrtaly v hlavě. „Zavolej jejímu asistentovi. Jestli mě můj instinkt přece jen klame, následky si ponesu sama.“

„Vstupní dveře nebyly poškozené. Pustila někoho do bytu?“

„Jestli jo, pak možná toho, kdo ji zabil, znala.“

Boyd si povzdechl. „Pokud ji opravdu někdo zabil.“

Lottie zavrtěla hlavou a prošla kolem něj. „Jdu si promluvit s tou sousedkou. Podívej se, jestli najdeš něco, co by ukazovalo na podezřelé úmrtí – a zkus se zbavit té kocoviny, jsi jako zpomalený film. Ano?“

Nechala ho stát s otevřenou pusou v malé předsíni s mrtvou ženou ve svatebních šatech oběšenou za dveřmi koupelny.

5. KAPITOLA

V kanceláři bylo stejně přetopeno a dusno jako obvykle, ale Beth nesměla vypnout radiátor. Její šéf, šéfredaktor zpravodajství Nick Downes, tam seděl s šálou kolem krku a kabátem přehozeným přes ramena. Tomu člověku nikdy nebylo teplo, pomyslela si.

Napsat zprávu o oficiálním zahájení vánočního trhu jí zabralo pět minut. Bude si muset vymyslet ještě nějaké další věci, aby zaplnila čtyři sloupce na titulní straně. Pokud Ryan neudělal nějakou slušnou fotku, bude namydlená. O čem jiném by tak mohla napsat? Roztržitě se podívala na mobil. Neměla by zapomenout vzít domů pár lahví vody pro případ, že si táta neporadí se zamrzlým potrubím. Když si chtěla udělat poznámku, objevila se jí na mobilu zpráva.

Přečetla si ji a pak se rozhlédla po Ryanovi. Zachytila jeho pohled, právě vcházel do dveří.

„Nech si bundu a vezmi si foťák,“ houkla na něj.

„Proč?“

„Máme práci.“ Obrátila se na svého šéfa. „Nicku, máme pravděpodobnou sebevraždu. Můžeme se tam podívat a možná pořídit pár fotek?“

Nick se otočil s židlí a hlasitě cucal konec propisky. Jeho tenké rty zastíral plnovous. „Myslím si, že k duchu Vánoc se nehodí narušovat soukromí příbuzných oběti sebevraždy, nemyslíte?“

Beth stála uprostřed miniaturní kanceláře, bundu už napůl oblečenou, mezi koleny svírala batoh. „Cože?“

„Slyšela jste mě. Mějte trochu soucitu.“

O co mu sakra jde? „Tohle je druhá sebevražda během tří týdnů. Možná se děje něco podezřelého.“

„Cože druhého?“

Svého otce často považovala za paličatého a hašteřivého týpka, s nímž musela často bojovat; teď si stejné přívlastky vysloužil i její šéfredaktor.

„Druhá sebevražda,“ vysvětlila.

„Svou zprávou o té první, která se stala před pár týdny, jste způsobila dost velký rozruch. Neměl jsem ten článek vůbec povolit,“ zahučel Nick. „A kdo vám řekl, že došlo k další?“

Beth si zapínala bundu a držela se mimo jeho zorného pole. Měla sto chutí odseknout něco jadrného, ale zvážila svou pozici. Pracovní smlouvu s ní tady uzavřeli zatím na šest měsíců. Potřebovala práci a nemohla si to pokazit tím, že by šéfa naštvala. Ale taky nemohla říct, že šlo o anonymní zprávu.

„Viděla jsem ji na Twitteru,“ zalhala.

„Ukažte mi ji.“

Hledala v mobilu. „Aha, už ji stáhli.“

„Jak to myslíte, že ji stáhli?“

Byl to dinosaurus.

„Správci Twitteru někdy mažou nevhodný obsah. Víte, když si někdo stěžuje.“

„Tak vidíte! A vy jste chtěla šířit nevhodný obsah na titulní stránce našeho příštího vydání! Sundejte si tu bundu a posaďte se. Dokončete článek o vánočním trhu. To je to, co naši čtenáři chtějí. Něco příjemného ke čtení na titulní straně. Nezapomeňte, že pak máte napsat o rozsvěcení vánočních světel.“

Beth neochotně uposlechla.

„Tak jdeme, nebo ne?“ Ryan si přehodil tašku s fotoaparátem přes rameno.

„Mlč a sedni si,“ odpověděli Beth a Nick jednohlasně.

* * *

Ryana Slevina to naštvalo, ale snažil se své pocity skrýt. Strčil srolovanou bundu pod stůl a drcnul do myši, aby aktivoval svůj počítač. Připojil k němu fotoaparát a čekal, až se načtou snímky z vánočního trhu, které předtím pořídil.

Prohlížel si je, kousal si přitom ret a rozhodl se, že bude muset použít Photoshop, aby se daly publikovat. Většina snímků vyšla tmavá, plátěné stříšky stánků rozestavěných podél ulice vrhaly stín. Projížděl fotografie dál. Aspoň že udělal několik záběrů s dětmi, protože děti prodávají noviny, jak vždycky říkal. Doufal, že správně napíše jejich jména. Většina z těch dětí mířila do knihovny. Otiskne fotky bez svolení rodičů, zaimprovizuje. Učitelka, která děti doprovázela, říkala, že to nevadí, tak co. Děti prodávají noviny.

Najednou mu na rameno padl stín. Pak se mihl nad stolem a zakryl obrazovku.

„Sleduješ dětské porno, co, Ryane?“

Automaticky stiskl spořič obrazovky, teprve pak vzhlédl k Beth. Stála nad ním s tím svým širokým úsměvem, jiskrnýma očima a dlouhými leskle černými vlasy.

„Jdi někam,“ zabručel.

„Potřebuju dost velkou fotku, nebo třeba montáž ze čtyř nebo pěti, tak aby pokryly čtyři sloupce na titulní straně.“ Posadila se na kraj jeho stolu. Měl pocit, že narušuje jeho osobní prostor.

„Proč?“

„Protože kruci nemám o čem psát. A vůbec, děti prodávají –“

„– noviny.“ Zasmál se. „Nech to na mně.“ Když se vracela ke svému stolu, dodal: „A už jsi něco napsala?“

„O čem mám psát? Že se nějakej maník přestrojil za Santa Clause, falešně zpívá o sobovi a atrapou vypínače rozsvěcuje stánky? Dopoledne. Panebože.“

„Byla tam docela tma.“ Věděl, že jeho argument pokulhává.

„Krásné úsměvy od ucha k uchu na šťastných tvářích, Ryane. To je vše, co potřebujeme, aby měl šéf radost.“

Zapnul zase obrazovku a znovu procházel snímky. A vtom to uviděl. Na fotografii. Kliknul myší, přiblížil obrázek. To není možné. Nebo jo?

„Sakra.“

„Copak?“ zeptala se Beth.

„Ale nic.“

„Nepokaz je.“

„Jsem tu o hodně dýl než ty, tak mi laskavě nedávej rozkazy,“ usadil ji napůl z legrace, protože všechen humor ho přešel, když se znovu podíval na obrazovku.

Nervózně poklepával nohou o podlahu, přemýšlel o tom snímku, který udělal, a po zádech mu přeběhl mráz.

6. KAPITOLA

Byt Evy Clarkeové ostře kontrastoval s bytem Cary Dunneové. Tmavé odstíny základních barev a světlý nábytek mu dodávaly moderní šmrnc. Eva nalila do dvou velkých hrnků kávu z konvice. Její vůně destilovala pach, který Lottie rozpoznala jako jakýsi spodní proud alkoholu a cigaret. Posadila se do jasně žlutého křesla s červenými polštářky a přijala nabízený šálek.

Eva se posadila naproti ní. „To je hrozné s tou Carou,“ poznamenala.

Káva byla dobrá. Lottie cítila, jak jí rozehřívá prsty u nohou. Eva na ni zírala vykulenýma očima přes brýle se zlatými obroučkami. Měla na sobě pečlivě vyžehlené černé džíny a sněhobílou košili, u krku na dva knoflíčky rozepnutou, takže byly vidět kruhy vrásek. Byla hubená jak lunt, věk něco přes padesát. Prozrazovaly to její ruce poseté stařeckými skvrnami.

„Znala jste ji dobře?“

„Jen jsme se zdravily.“ Eva se tvářila normálně. Žádné stopy slz nad mrtvou sousedkou.

„Ale pojala jste podezření, že se jí něco stalo. Co vás k tomu vedlo?“

„Zdi v těchhle bytech jsou tenké jako papír. Když u sousedů na druhé straně brečí dítě, slyším to. To jsou Cullenovi. Ovšem z Cařina bytu jsem nikdy neslyšela ani pípnutí. Dokonce ani televizi ne.“

„Tak co vás upoutalo?“

„Nějaký hlasitý rozhovor nebo hádka, pak asi deset minut ticho. Nakonec bouchly dveře.“

„Takže obvykle nemívala návštěvy?“

„V posledních měsících ne.“

„A vy jste pořád doma, každý den?“

Eva se začervenala. „Dřív jsem pracovala, ale pak se mi rozpadlo manželství. Odjela jsem na několik let do zahraničí. Od návratu do Ragmullinu se mi zatím nepodařilo sehnat práci.“

„Jak dlouho tu bydlíte?“ Lottie se rozhlédla po dokonale uklizeném bytě bez zbytečných krámů.

„Ani ne rok.“

„A Cara bydlela celou tu dobu vedle?“

„Bydlela tu už předtím, než jsem se sem nastěhovala já.“

„Žijete sama?“ Lottie měla z toho bytu dojem, jako by v něm ani nikdo nebydlel. I když po dalším zamyšlení usoudila, že pach cigaretového kouře, který se tu držel, tuhle domněnku vyvrací.

„Ano.“

„Můžete mi říct, jaká Cara byla?“

„Paní inspektorko, je to opravdu nutné? Jen jsem našla její tělo. Nic víc jsem neudělala.“

„Potřebuju všechny informace, které můžu získat v počátečních fázích vyšetřování.“

„Vyšetřování? Takže vy si myslíte, že ji někdo zabil?“

„To jsem neřekla. Má Cara nějaké příbuzné?“

„Nevím.“

„Dobře.“ Lottie měla pocit, že tenhle rozhovor nikam nevede. Postavila hrnek na stolek. „Byla jste předtím někdy u ní?“

„Nikdy.“

„Jak jste se teda dostala dovnitř?“

„Pár týdnů po mém nastěhování na mě zazvonila. Zeptala se, jestli by si u mě mohla nechat náhradní klíč pro případ, že by si někdy zabouchla dveře. Souhlasila jsem. Pak už jsme spolu mluvily jen na chodbě, když jsme se potkaly.“

„Tak abych si to ujasnila: slyšela jste hlasy a bouchnutí dveří, tak jste to šla prozkoumat. Co přesně jste udělala?“

„Zaklepala jsem na dveře. Nikdo neotvíral. Myslela jsem si, že možná odešla. Vrátila jsem se sem a v tu chvíli mě napadlo, že jsem vlastně slyšela dva hlasy. Víte, připadalo mi to divné, když normálně z jejího bytu neslyším nic.“

„Tak co bylo potom?“

„Vzala jsem její klíč a šla jsem tam zaklepat znovu. Když pořád nikdo neotvíral, řekla jsem si, že nemám co ztratit. Otevřela jsem dveře a volala jsem na ni. Pak jsem v předsíni uviděla viset její kabát. V tomto počasí by nešla ven bez kabátu. Všimla jsem si, že dveře do koupelny jsou mírně pootevřené. Napadlo mě, co když upadla ve sprše? Rozhodla jsem se, že tam nakouknu. No a pak… Však víte…“ Po svém proslovu dlouze vzdychla.

Lottie si pomyslela, že to zní nacvičeně. Jako by si to Eva poslední hodinu zkoušela před zrcadlem. Prozatím to nechala plavat. „Co jste udělala dál?“

„Běžela jsem zpátky sem, popadla mobil a zavolala 999.“

„Zkontrolovala jste, jestli je mrtvá?“

Eva zkřivila tvář. „Uvědomila jsem si, že v přízemí ordinuje doktor. Rychle jsem seběhla ta tři patra dolů a řekla mu, aby tam šel. Zkontroloval ji a řekl, ať počkáme na sanitku a policii.“

Další DNA a otisky prstů, pomyslela si Lottie. Pokud se to bude vyšetřovat jako vražda.

„Dobře,“ přikývla a zachovala neutrální tón.

„Udělala jsem něco špatně?“

„Tady neexistuje dobře nebo špatně. Udělala jste správnou věc, když jste běžela pro lékaře ještě před příjezdem záchranné služby.“

Eva vydechla a na čele se jí objevila vráska. „Vypadala mrtvá. Je mrtvá, že?“

„Je.“

„Díkybohu.“ Eva se začervenala. „Teda ne díkybohu, že je mrtvá. Ale že jsem tam nenechala viset umírající ženu.“

„Chápu, jak to myslíte.“ Lottie vstala. „Měla Cara práci?“

„Pokud vím, byla učitelkou.“

„Na které škole?“

„To netuším. Jak jsem řekla, moc jsem ji neznala.“

„Ještě jedna věc. Měla vlhký kabát a čepici. Nevíte, kde dnes ráno mohla být?“

„Nejspíš na mši. Myslím, že chodila na mši každé ráno.“

„Byla věřící?“

Eva odložila hrnek a vstala, že doprovodí Lottie ke dveřím. „Vy to asi nevíte, že?“

„Co nevíme?“

„Cara byla zasnoubená a měla se vdávat, ale podle toho, co jsem naposledy slyšela, ze svatby sešlo. Od té doby nechodila do práce a každý den navštěvovala mši. Myslím, že se modlila, aby se vrátil.“

„Kdo?“

„Její bývalý snoubenec.“

„Kdo to byl?“

Eva zaváhala. „Nemám tušení.“

„Určitě?“

Eva přikývla, ale vypadala nesvá.

A Lottie věděla, že lže.

* * *

Na chodbě se Lottie srazila s navztekaným Jimem McGlynnem.

„Podle mého názoru je ztráta času volat kriminálku k sebevrahům. Máme dost jiné práce.“ Byl už oblečený na to, co mělo následovat. Pohled jeho smaragdových očí nad respirátorem se zabodl do jejího.

Nevšímala si jeho brblání a zeptala se: „Už jste ji viděl?“

„Právě jsem dorazil. Dáte mi šanci?“

„Chci vidět ten opasek z Cařina krku, až ho prohlédnete.“ Ustoupila stranou a nechala ho projít právě ve chvíli, kdy po schodech přicházel další muž.

Podával jí ruku. „Vy musíte být detektiv inspektorka Lottie Parkerová.“

„To jsem.“ Stiskla mu ruku. „A vy jste…?“

„Tim Jones. Asistent soudní lékařky. Máte tu pro mě podezřelé úmrtí, na které se chci mrknout.“

Lottie zkontrolovala jeho průkaz a pak ukázala na otevřené dveře do bytu. „Cara Dunneová. Oběšená na opasku přivázaném k ventilu nade dveřmi koupelny. Po zhodnocení místa činu si nejsem jistá, že by to dokázala udělat sama. Potřebujeme váš odborný posudek.“

„Pusťte mě na ni,“ přikývl Jones a následoval McGlynna do bytu.

Lottie zachytila Boydův pohled. Stál u nouzového východu na opačném konci chodby. Pokrčil rameny.

„Nevhodný slovní obrat,“ podotkla a připojila se k němu.

„Nic, co bych od tebe už někdy neslyšel,“ usmál se.

Ukázala na nouzový východ. „Už jsi tam byl?“

„Čekal jsem na tebe.“ Zatlačil na ocelovou tyč a dveře se otevřely. Betonové schody vedly nahoru i dolů. „Ale kloním se k tvému názoru.“

„Jakému?“ Lottie ho následovala po schodech nahoru.

„Že ta smrt vypadá podezřele. Pokud vezmeme v úvahu malý vzrůst oběti a skutečnost, že ta stolička je hodně nízká, nesedí to. Myslím, že ji někdo zavraždil.“ Protlačil se dalšími dveřmi na střechu a dbal na to, aby zůstaly pootevřené.

Lottie se opřela o železné zábradlí a shlížela na zamrzlý kanál a železniční trať. Do stanice vjel vlak; v jeho stopách se vznášela pára a zůstávala trčet ve vzduchu. „Byla to učitelka. Musíme zjistit, kde učila, promluvit s jejími kolegyněmi a najít její přátele.“

„Dobře.“

„Nedávno ji opustil snoubenec.“

„Zajímavé. To vrhá nové světlo na fakt, že byla oblečená do svatebních šatů.“

„A přivádí na scénu bývalého snoubence.“

Lottie sundala ruce ze zábradlí, stáhla si latexové rukavice a dýchala si do dlaní, aby si zahřála prsty. Všimla si zrezivělého ocelového žebříku po straně budovy, který vedl dolů ze střechy. Přívaly sněhu tam zakryly všechny stopy, jež tam mohly být.

„Ví sousedka, kdo je ten snoubenec?“ Boyd strčil ruce hluboko do kapes, vítr kolem nich vířil sníh.

„Ne. Říká, že Caru Dunneovou moc dobře neznala.“

„Ale do jejího bytu se dostala.“

Lottie si povzdechla. „Měla náhradní klíč pro případ nouze. Vešla dovnitř, protože předtím slyšela hlasitý hovor. Musíme vyslechnout toho doktora z přízemí.“

„Udělám to.“

„A odeber jeho DNA a otisky prstů, ať je můžeme vyloučit.“

„Jasně,“ přikývl Boyd.

Všimla si jeho zaťaté čelisti. „Je všechno v pořádku?“

„Jak to myslíš?“

„Vypadáš tak nějak odtažitě.“

Zasmál se. „Jsem jen unavený po včerejší noci.“

„Ach tak.“ Přešla k otevřeným dveřím. „Jestli byla Cara zavražděna, útočník mohl odejít tímhle únikovým východem.“

„Ze střechy se nelze dostat do budovy, ledaže tyhle dveře zůstanou otevřené, takže buď přišel hlavním vchodem, nebo v domě rovnou bydlí.“

„Nebo ho někdo pustil dovnitř těmito dveřmi a nechal je otevřené.“

„Řeknu technikům, aby sejmuli otisky prstů,“ pronesl Boyd, „a začneme s výslechy sousedů.“ Šel před ní a zase vešli do domu.

Lottie vstoupila ze zimy do relativního tepla chodby, ale nedokázala se zbavit jakéhosi mrazení po těle. S Boydem se něco dělo a Lottie cítila, že je to něco víc než jen nevrlost způsobená kocovinou.

„Tělo může být převezeno do márnice.“ Tim Jones si sundal forenzní oblek a strčil ho do hnědého sáčku na důkazy. Policista Tom Thornton na něj popisovačem zaznamenal potřebné údaje a zapečetil ho.

„Můžete nám něco říct, doktore Jonesi? Jde o zločin?“ Lottie se ulevilo, že může mluvit o práci, a ne o pocitech.

„Vypadá to podezřele.“

„V jakém ohledu?“

„V mnoha ohledech, ale zaprvé nevím, jak by taková drobná žena dokázala tak pevně přivázat pásek k tomu ventilu, který je navíc hodně vysoko. Ani kdyby si stoupla na tu stoličku, nedosáhla by tam, a navíc by potřebovala mít větší sílu v horní části těla.“

„Ještě něco?“ zajímala se Lottie.

„Má škrábance na krku. Musím ji dostat na stůl.“

„Čas smrti?“ Lottie chtěla získat další informace.

„Řekl bych, že v posledních šesti hodinách. V tuto chvíli ještě nemůžu být konkrétnější.“

„Bude pitvu provádět Jane Doreová?“ zeptala se Lottie.

„Určitě ano, pokud budu smrt považovat za podezřelou.“ Jones zamířil ke schodům.

„No, měl jsem pravdu,“ poznamenal Boyd.

„V čem?“

„Ta žena se v žádném případě nemohla oběsit sama.“

„Už se staly i divnější věci.“ Ale Lottie s ním souhlasila. „Nevšimla jsem si v bytě kromě těch šatů žádných dalších svatebních doplňků. Vyslechni toho doktora v přízemí a pak musíme o slečně Caře Dunneové zjistit víc.“

7. KAPITOLA

Fiona Heffernanová ukončila obchůzku oddělení a spěchala dlouhou chodbou do šatny, která se nacházela v nejstarší části opatství. Cítila, jak v ní narůstá vzrušení a začíná trochu převládat nad strachem. Zítra se její život navždy změní. Zítra nastane první den zbytku jejího života. Zítra bude volná.

Párkrát poskočila bosýma nohama na studené kamenné podlaze, než si svlékla tmavě modré bavlněné kalhoty a přes hlavu stáhla bílou blůzu. Kalhoty pověsila na drátěné ramínko a blůzu složila na dno skříňky. Naskočila jí husí kůže a jemné tmavé chloupky na pažích se jí zježily. Popadla ručník a ohlédla se. I když v šatně nikdo nebyl, měla nepříjemný pocit, že ji někdo pozoruje. Strach se vrátil v plné síle, udeřil jako arktická bouře, jež jí doráží na kůži.

Přidržovala si nadýchaný bílý ručník před sebou, obešla řadu otlučených skříněk a rozhlédla se. Nikde nikdo. Sprchy měla po své pravici. Dvě těsné kabinky se starými sprchovými hlavicemi, které nepřetržitě kapaly. Šla po špičkách. V jedné hlavici to nečekaně zachrčelo, až leknutím nadskočila. Zub času už dlouho hlodal igelitový závěs a kdysi bílé kachličky zbarvila rez do odstínu světlého okru. Strčila ruku do kabinky a pokusila se otočit kohoutkem ve snaze zastavit kapající vodu. Ani se nepohnul. Totéž udělala ve druhé sprše. Opět bezvýsledně.

V místnosti byla zima jako na severní točně a Fiona usoudila, že v životě jsou příjemnější věci než ledová sprcha na konci směny. Rozhodla se, že se osprchuje až doma.

Odhodlaně stiskla rty a chystala se obléknout, když vtom koutkem oka zahlédla zákmit něčeho bílého. Ztuhla, celé její tělo bylo rázem v nejvyšší pohotovosti. Stále si k sobě pevně tiskla ručník, protože na sobě měla jen spodní prádlo, a napjatě naslouchala.

Ozvalo se to znovu. Šustot a zákmit bílé směrem vpravo od její ocelové skříňky, která stála v řadě spolu s dalšími čtyřmi. Nadskočila, protože vítr rozdrnčel jediné okno v místnosti. Šest tabulek zamrzlého skla zarachotilo v rámech, větrem hnaný sníh na nich zvenčí vytvářel jakýsi vzor.

Zadržela dech, snažila se nedýchat ten zatuchlý vzduch a udělala krok dopředu. „Haló? Je tam někdo?“ zavolala nejistě.

Další krok.

„Haló? Kdo je tam? Haló?“

Došla na konec řady skříněk a čekala u hrany té poslední. Zadržela dech, ruce se jí neovladatelně třásly, třásla se celá a nakoukla za roh úzké skříňky. Nikdo tam nebyl.

Vydechla úlevou.

V té chvíli ucítila na zátylku jemný závan vzduchu.

* * *

Když Boyd zastavil s autem v koloně na mostě, Lottie se podívala z okénka. Části vodní plochy říčního kanálu byly pevně zamrzlé. V rákosí se proplétaly slípky, klouzaly po ledě a marně do něj klovaly ve snaze najít nějakou potravu. Všimla si staromódního říčního člunu přivázaného k hromadě pneumatik na břehu.

„Myslíš, že v něm někdo bydlí?“ zeptala se.