Postavy vystupující v knize

nemají žádnou souvislost

se skutečnými osobami

Jen drápkem uvízneš

Kriminální případy Kláry Radové

Josef Klíma

Copyright © Josef Klíma, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9321-9

Obsah

DÍL PRVNÍ

KAPITOLA 1.

Kapitola 2.

Kapitola 3.

Kapitola 4.

Kapitola 5.

DÍL DRUHÝ

KAPITOLA 6.

Kapitola 7.

Kapitola 8.

KAPITOLA 9.

KAPITOLA 10.

KAPITOLA 11.

KAPITOLA 12.

DÍL TŘETÍ

KAPITOLA 13.

KAPITOLA 14.

KAPITOLA 15.

KAPITOLA 16.

KAPITOLA 17.

KAPITOLA 18.

DÍL PRVNÍ

PROZŘENÍ

KAPITOLA 1.

Máma měla pravdu. Mladý holky nemají chodit do kriminálu, pomyslela si Tereza. Právě kráčela chodbou, štiplavě páchnoucí dezinfekcí, a jeden z vězňů v kombinovaných světle a tmavomodrých bundách, kteří měnili schodiště v mokré kluziště, na ni nenápadně vyplázl jazyk a obscénně s ním zaklinkal.

Dvě romské matrony se dvěma výrostky neurčitého věku si toho buď nevšimly, nebo byly prostě zvyklé. Starý noblesní pán, nejspíš otec nějakého tuneláře, měl co dělat, aby udržel tempo s dozorcem, který skupinku vedl, a další dvě nebo tři ženy, nejspíš družky a manželky vězňů, kráčely zahloubané do svých myšlenek.

Tereza nikdy předtím ve vězení nebyla. Její tíseň odstartoval už vstupní rituál. Ta prohlídka, daleko pečlivější než na letišti, klíček od skříňky, v níž musela odložit všechny věci včetně mobilu, ta odcizená komunikace přes plexisklo a přes otočný šuplík, v němž zmizela její občanka. I ona si tak připadala, když za ní zaklapla jedna mříž, než se otevřela další, ten neustálý kovový klapot připomínající neúnavný mlýnek na maso, jehož se stává pokrmem.

Návštěvní místnost ale byla prosvětlena řadou zamřížovaných oken u stropu a jediné, co tu bylo tísnivé, byl vydýchaný vzduch plný mužského potu. A taky stolky a sedátka, vše pevně přichycené k zemi, jako by hrozilo nebezpečí, že každou chvíli nějaký násilník vybuchne v nekontrolovaném záchvatu vzteku. Tlustý Rom se ale dojatě vítal s rodinou, syn starého pána vypadal spíš zkroušeně než agresivně a manželé žen, které přišly spolu s Terezou, vypadali jako tatíci na montáži.

Otec Terezy seděl až v koutě u topení. Taky se usmíval dojatě a bylo vidět, že by dceru nejradši objal. Jenže oba věděli, že v tu chvíli by návštěva skončila. Takže se jen posadila proti němu, s rukama sepjatýma na stole jako ty jeho, a umožnila mu, aby se alespoň nenápadně dotýkaly klouby jejich prstů.

Od chvíle, kdy ho viděla naposled na Skypu, uplynuly už více než tři měsíce a v duchu se zhrozila, jak mezitím zestárnul. Opálení, které vystavoval tehdy na odiv u bazénku v soukromém apartmánu Bahiazul, zešedlo a zbledlo, u očí a kolem úst mu vystoupily vrásky. I vlasy, předtím ještě kaštanově hnědé, zešedly a bezdomovecky splihly. Jen oči zůstaly stejné. Živé, radostné, že ji vidí.

„Jsem rád, že jsi přišla,“ řekl a přitlačil se svými klouby prstů k jejím.

„Víš, že bych přišla, i kdybys nezavolal,“ usmála se. Hned se ale lekla, protože viděla, jak se ustrašeně přikrčil a rozhlédl, jestli někdo neslyšel, co říká. Já blbá! zanadávala si v duchu. A hned následovala další myšlenka: Jak to tu asi s těmi mobily dělají?

„Tím jsi mě vždycky dojímala,“ přešel ten přešlap, jako by se nic nestalo. „Jak jsi mi věřila, i když na mě házeli špínu ze všech stran. Včetně mámy.“

Poprvé od zatčení z jeho úst slyšela to slovo. A zatímco předtím, když si tajně volali a skypovali, aniž by věděla, kde se skrývá, znělo uvolněně, trochu paternalisticky a trochu posměšně, teď zaznělo stroze. Ublíženě. Takřka pomstychtivě.

„Proto se s ní taky od tý doby, co tě dostala sem, nebavím,“ řekla rychle, aby tomu jeho ublíženému tónu ulevila.

„Vůbec?“ podivil se.

„Vůbec,“ řekla rezolutně. „Jako moje máma prostě skončila.“

„Ale bydlíte spolu…“ zaváhal.

„To jo. Ona má svůj pokoj, já mám svůj pokoj, a když je jedna z nás v kuchyni nebo v koupelně, druhá počká.“

„Možná jsi k ní nespravedlivá,“ zakýval hlavou ze strany na stranu. „Stíhat zločince je koneckonců její práce.“

„Ale ty nejsi zločinec. Ty jsi můj táta. A skoro dvacet let její nejbližší člověk,“ oponovala mu s neúprosnou logikou.

„Byl jsem,“ připomněl jí profesorsky pozdviženým prstem. „Než jsem se dostal do maléru.“

„Za to jsi ale nemohl, ne?“ nakrčila obočí. „Nevěděl jsi, že tě podvedou ti, co ti slibovali ty zázračný investice.“

„To sice ano,“ svěsil kysele koutky. „Ale na tohle zákon nehledí. Já ty lidi nalákal do toho investičního fondu, já jsem za poctivost tý operace ručil svým jménem. Takže…“ bezmocně rozpřáhl dlaně. „Nedivím se, že i máma byla naštvaná. I její kolegové, ten Dostál s Máchou, podlehli tomu snu o astronomickým zbohatnutí. A pak jí to samozřejmě dávali sežrat. A nejspíš pořád dávají…“

„Omlouvej si ji, jak chceš, podle mě udělala sviňárnu, když se rozhodla, že tě sama přiveze v klepetech,“ řekla chladně. „Jenom si chtěla potvrdit svou nadřazenost. Svoje ego.“

„Bavme se radši o tobě,“ smetl dlaní předchozí téma ze stolku jako smetí. „Jak študuješ. A jak žiješ. Baví tě to?“

„Moc ne,“ pokrčila rameny.

Zatvářil se udiveně. „Myslel jsem, že sis vybrala environmentální politiku jako obor právě proto, že tě zajímá ochrana životního prostředí. Co tam je vůbec za předměty?“

„Environmentální hrozby v kontextu změny klimatu, právo životního prostředí, prostorová data a GIS v životním prostředí, rozvoj venkova,“ odrecitovala jako u zkoušky.

Tentokrát skepticky protočil oči. „No, upřímně řečeno, u půlky těch názvů si nedovedu představit, co se pod nima skrývá. A to to stojí třicet litrů za semestr?“

„No právě,“ přikývla znechuceně. „Velký nafouknutý nic.“

„A kluci?“ Jeho oči se šibalsky přimhouřily. Pochopila, jak dovedl mámu okouzlit. „Nebo holky? Já zapomněl, že je jiná doba.“

„Spálila jsem se už dost,“ zakroutila rezolutně hlavou.

„To je fakt,“ pokrčil odevzdaně rameny. „Když sečtu toho rapera, co chtěl, abys spáchala sebevraždu, motorkáře, kterej s tebou havaroval, a toho Jestřába…“

„Orla,“ opravila ho.

„… tak tedy Orla, co se s tebou seznámil jen proto, aby se pomstil mámě, že pustila na svobodu vraha jeho matky, a pak skočil z věžáku…“ beznadějně pokýval hlavou. „Někoho jsem zapomněl?“

„Jo. Mojdu. Instruktora golfu, co ve mně viděl jen řezivo.“

„Jasně!“ Tátova tvář se rozsvítila úsměvem. „Jak jsi tu jeho novou frajerku vzala golfovou holí!“ Úsměv zase pohasl do starostlivého výrazu. „Už to máš vyřešený? S policajtama a tak?“

„Naštěstí jo. Rozhodla se mě nežalovat.“

Jak se blížil konec návštěv, hluk v návštěvní místnosti zesílil. Tlustý Rom se právě začal rozčilovat, že jeho ratolest si našla holku z rodiny generačně znepřátelené. Otec Terezy se znovu rozhlédl kolem a naklonil se přes stůl, jak nejvíc to šlo. Tereza pochopila, že právě na tenhle okamžik čekal.

„Teď ti dám do ruky papírek s dvěma telefonníma číslama,“ zašeptal tak tiše, že mu v tom hluku skoro nerozuměla. „Zapamatuj si jména. Ten první chlap se jmenuje Sláma. Zatelefonuješ mu a vyzvedneš si u něj obálku číslo pět. Odneseš ji chlapovi na druhým čísle. To je právník jménem Douděra. Nic víc od tebe nechci.“

„A to je… to je co?“ vykoktala zaskočeně.

„Neboj. Nic nezákonnýho. Ten Sláma mi dluží. A ten druhej by mě mohl dostat z basy. Je šikovnej. Uděláš to pro mě?“ Upřel na ni ty své upřímné, hluboké, modré oči a ona si znovu vzpomněla na mámu. Přikývla jako očarovaná.

„Hodná holčička,“ přikývl potěšeně, jako by chválil fenku za panáčkování. Pak položil své ruce na její a ona cítila, jak jí mezi prsty vsunul malý přeložený papírek. Čekala, jestli hned dozorce hlídkující u stěny nepřiskočí a nebude je odtrhávat, jak to viděla ve filmech. Ale ten jen znuděně koukal do blba.

Když vyšla ven a ovanul ji svěží jarní větřík, teprve si uvědomila, jak je zpocená. A taky proč se cítila poslední hodinu tak bezbranná. To, když si zapnula mobil, její virtuální svět zase naskočil a obetkal ji ochrannou pavučinou kontaktů a sociálních sítí.

———

Ani její matka Klára Radová se necítila nejlépe. Zrovna se vracela z práce a přemítala shodou okolností o tomtéž. K těm úvahám ji přivedlo vyšetřování zločinu, při kterém strávili odpoledne s kolegou Petrem Hamplem. Tři tee-
nageři zpřelámali v parku kosti starému pánovi venčícímu jezevčíka. Jen je slušně upozornil, aby nenechávali u laviček povalovat injekční stříkačky, které právě použili. Že by se o ně mohl zranit i někdo další, kdo si nechce ničit zdraví sám. Třeba i dítě.

Jejich kamarádka, která se masakru aktivně nezúčastnila, si ale exekuci natočila na mobil a v podstatě udělala totéž, jako kdyby na místě činu vyložila občanky všech násilníků: Hrdě se s videem pochlubila na sociálních sítích.

Na úchylnou chlubivost sociopatů, kteří masakr spáchali – i těch, kteří záznam lajkovali – si Klára už dávno zvykla. Už ji nepřekvapovalo, že se navzájem oceňují na internetu za ty nejodpornější kousky. Že ale virtuální svět už nasákl do jejich životů tak hluboko, že je tahle závislost vede až k sebedestrukci, s tím si lámala hlavu už dlouho.

To jsou tak pitomí? Nebo je jim to fuk?

Naštěstí byli všichni nad čárou, tedy nad hranicí patnácti let. Jinak by je mohli nejvýš tak pohladit po hlavičce a pokárat, aby tohle příště nedělali. A ne moc přísně pokárat. Aby si nějaký advokát ještě nestěžoval, že policie traumatizuje děti…

Jednoduché vyšetřování mělo i jinou výhodu. Stihli s Petrem rychlovku u něj v bytě.

Když jejich pracovní vztah před rokem přerostl v intimní, scházeli se v posteli jen občas. Petrův děda, který vnuka vychoval po smrti jeho rodičů, byl i ve svých skoro devadesáti letech aktivní ve dne a tvrdě spal v noci, takže letiště lásky mělo volnou ranvej často. A když ne, pořád tu byl penzion za Prahou, v údolí Bojovského potoka, kde se milovali poprvé.

Občas se změnilo po případu tzv. Smrti s odkladem, jak si jej sami pojmenovali, na často. Klára prostě přestala šlapat na brzdu, jak to Petr hezky charakterizoval. Předtím ji brzdila řada pochybností, které se ukázaly jako naprosto zbytečné. Jestli má cenu začínat si opravdový vztah s mladším chlapem, jestli je správné, že jsou kolegové, když nepsané pravidlo kázalo: Co je v domě, není pro mě.

Jenže Petr se v té době začal scházet s mladou dívkou a ona si uvědomila, jak zoufale, až puberťácky na něj žárlí. Z mladé dívky se nakonec vyklubala Petrova dcera, o které do té doby nevěděl. Ani ona o něm. Její matka dávný hřích léta tajila. Postupující rakovina a blízkost smrti ji ale donutily utajeného biologického otce dceři prozradit. Tím spíš, že dcera otěhotněla s ženáčem, který ji poslal k vodě, a najednou nebyl nikdo, kdo by jí pomohl kritické období kolem porodu a po něm překlenout.

Klára si uvědomila, jak malicherné všechny její pochybnosti byly, a nechala vztahu volný průběh. Petr se ukázal jako vzorový dědo-táta. Ubytoval Veroniku u nich v bytě, který byl stejně pro dva osamělé muže příliš velký, vozil Veroniku na kontroly, dokonce i do kojení jí mluvil. Prý vstával ke Klárce, jak malou hezky pojmenovali, i v noci.

Ale vyvstala nová komplikace. Kde se teď milovat? U Petra byla rodina, která si zatím žádala většinu jeho volného času, doma Terezka, která se sice nejdřív uraženě odstěhovala k babičce, ale pak se zase nafoukaně vrátila. Aby ne, když jí Klářina máma začala mluvit do života stejně, jako to dodnes dělala i dospělé dceři. Takže Klára si připadala zase jako o pětadvacet let mladší, když si volávala s Richardem ještě dávno předtím, než se vzali: „Tak co? Jeli vaši na chatu? Máma je bohužel dneska doma.“

Jak to trefně charakterizoval Petr: „Když jsem byl mladej, měl jsem kde a neměl jsem s kým. Netušil jsem, že to jednou bude naopak.“

Bylo to dneska odpoledne hezké. Ne že ne. Ale vědomí, že na to mají vymezený určitý čas, působilo na vzrušení jako rušička. Rychlovky jí přinášely víc rozladění než uspokojení.

Sotva vkročila do předsíně, dolehlo na ni napětí, které pociťovala už od chvíle, kdy se Tereza přistěhovala zpět od babičky. Z jejího pokoje se ozývaly zvuky nějakého filmu, jako by dávala najevo, že si nepřeje, aby tam někdo lezl, nádobí v kuchyni se vršilo v dřezu místo v myčce, v lednici vymeteno. Ani pes Fredy ji radostně nevítal. Což znamenalo, že se nejspíš válí u Terezky v pokoji, možná i v posteli. Alespoň prádlo že po ní nemusím prát, pomyslela si, když uslyšela z koupelny pračku.

Sebrala prázdné láhve a plasty, aby je cestou do obchodního centra vyhodila do kontejnerů, a vyrazila na nákup. Stejně ji ale cestou i později při bloudění chrámem konzumu pronásledovaly stejné úvahy.

Je tohle normální? Takhle přece nežije matka s dcerou. Aby se vyhýbaly jedna druhé, když se střetnou v koupelně nebo v kuchyni. Aby si vymezily přihrádky v lednici, rozdělily si pokoje jak studenti ve sdíleném bytě a komunikovaly spolu jen esemeskami, přestože je dělí jedny dveře.

Jestlipak už se spojila s tátou? Tahle myšlenka se jí periodicky vracela od chvíle, kdy Richarda převezli z letiště rovnou do ruzyňské věznice a mezi ní a Terkou zavládlo mlčení. Ona sama se až úzkostlivě vyhýbala jakýmkoli dotazům ohledně dalšího Richardova osudu, aby ji nikdo nemohl ani náznakem obvinit, že se snaží jeho momentální právní stav nějak ovlivnit. To, že bývalého manžela sama vypátrala na Kanárech pod cizí identitou a postarala se, aby putoval jako pravomocně odsouzený podvodník do českého vězení, nicméně pozitivní dopad na její život mělo. Předtím byla terčem neustálých jízlivých poznámek ze strany kolegů Dostála a Máchy, kteří tenkrát také naletěli Richardovým upřímným modrým očím a investovali do zaručených fondů, aniž by tušili, že jde jen o modernizované letadlo. Mácha už v oddělení nepracoval, ale Dostál ano. A choval se teď ke Kláře podstatně příjemněji.

Že se s otcem spojila Terezka, to se dalo předpokládat. Věznice byly velkopůjčovny mobilních telefonů s předem daným ceníkem. A jestli Richard někomu zavolal, mezi prvními určitě byla Terezka. Co si asi říkají? Utvrzují se v tom, že Klára je největší vyvrhel na světě, když se vypraví až na Kanáry zatknout svého exmanžela?

Mezitím se setmělo, nebe si natáhlo černý župan plný jiskřivých děr a Praha se zakuklila do světelného kokonu. Když Klára přejížděla Nuselský most a světelná síť se pod ní otevřela jako jemně tkaný závěs od spony Hradčan až po Vyšehrad, na okamžik ji zabolelo, že v tak krásném předjarním večeru zůstane sama. Hned se ale okřikla: Nejsi přece žádná přecitlivělá puberťačka! Přechod na cestě, tak si vychutnávej to, co máš!

———

Jestli Alfréda něco opravdu bavilo, tak studium ne. Ale máte-li rodiče právníky a chtějí-li z vás mít také právníka, proč byste jim neudělali tu radost a pět, šest, sedm let nepředstírali, že vás studium práv baví. Dostával od nich slušnou apanáž vlastně za to, že uspokojuje potřeby jejich snu o dokonalé dědičné harmonii.

Momentálně se chystal uspokojit potřeby osmnáctileté Lenky, se kterou se seznámil na internetové seznamce. Nebyla první a vždycky to mělo už zaběhaný, takřka rituální průběh. Pár skleniček, pak nápad, že ji naučí jezdit na skejtu. Což v tuto pozdní hodinu a ve stavu, v jakém se dívka nacházela, nešlo nikde jinde než na dlouhé chodbě studentských kolejí, kde bydlel. Samozřejmě, neobešlo se to občas bez námitek ze strany ostatních ubytovaných, protože skejt není zrovna nehlučné zařízení, a smích či výskot vrávorajících se také moc nesnese s nočním klidem. Věděl ale dobře, že nejméně čtvrtinu pokojů obývají nestudenti, kteří si je načerno pronajali od studentů, takže ti určitě nikomu na chodbě nadávat nebudou. A sousedka přes chodbu, Renata, si dnes přivedla kamarádku Katku, a nabízely mu, jestli si s nimi nechce ťuknout. Takže tam se taky určitě paří.

Lekce skejtování měly tu výhodu, že se s dívkou sblížil fyzicky velmi rychle a velmi důvěrně, když ji různě chytal a sem tam se s ní na chodbě i vyválel. Takže bylo na čase přistoupit konečně ke styku, který měl rovněž rituální charakter. Všechny příjemně užasly a ocenily erotickou nápaditost, když si je položil zády na skejt a místo přirážení jen jezdil prknem dopředu a dozadu.

Byli v nejlepším, když někdo začal lomcovat klikou a pak zuřivě bušit na dveře pokoje. Nejdříve to chtěl ignorovat, ale když uslyšel za dveřmi zděšený dívčí hlas, nedalo mu to a otevřel.

Do pokoje doslova vpadla zakrvácená dívka, která se z posledních sil držela na nohou. Ukazovala zmateně ven ze dveří, z očí jí tryskal strach.

„Tam, tam! Proboha, pomozte mi!“

Vzápětí se vrhla polonahému Alfrédovi kolem krku a začala usedavě plakat. Alfréd se snažil jemně vymanit z jejího objetí, pomohla mu i dívka ze skejtu, která se mezitím chvatně oblékla. Až teď poznal Renatinu kámošku Katku z protějšího pokoje.

„Co se stalo?“

„Napadla mě,“ vzlykala Katka a tiskla si bolestivě ruce k zakrvácené košili. „Nožem. Jen tak tak jsem jí ho vyrvala. Chovala se jako blázen.“

„Kdo?“

„Přece Renata! Pokoj číslo tři sta pět! Tady naproti,“ Alfréd si vyměnil pohled s Lenkou, pak sáhnul po mobilu a podal jí ho.

„Zavolej sto padesát osmičku.“

Natáhl si tričko a džíny a chystal se vykročit ze dveří. Katka se k němu opět hystericky vrhla, snažila se ho zadržet.

„Nechoď tam! Napadne tě taky! Je jak šílená!“

Alfréd ji opět jemně odtáhnul, rozhlédl se, ale nikde neviděl žádnou zbraň, kterou by posílil svou odvahu, tak vykročil ke dveřím.

„Radši se tu zamkněte, holky.“

Chodba byla osvětlená mizerně od chvíle, kdy se školství rozhodlo šetřit, ale i tak viděl, že je prázdná. Dveře pokoje 305 naproti zůstaly pootevřené, škvírou se řinul ven úzký pruh světla. Alfréd se zastavil u dveří, přitiskl se k zárubni a opatrně zavolal dovnitř.

„Je tam někdo?“

Nic se neozvalo. Alfréd váhal, na okamžik si říkal, jestli nemá počkat, až přijedou policajti a záchranka. Ale nechtěl vypadat jako srab před dvěma dívkami, které spoléhaly, že je jako muž ochrání. Opatrně dveře otevřel a vstoupil dovnitř. Krevních stop na podlaze si všiml hned. Někdo krev, která potřísnila lino, rozšlapal. Podle toho, že stopy vedly až na chodbu a byly čím dál matnější, nejspíš Katka, když utíkala z pokoje.

Opačným směrem vedly stopy do kuchyňky, která byla spolu se sociálkou společná pro sousedící dvoulůžkové pokoje. Alfréd opatrně, aby se co nejvíc vyhnul krvavým šlápotám, pokročil k pootevřeným dveřím do kuchyňky. Nejdřív uviděl bosé, bezvládné dívčí nohy v legínách. Taky byly potřísněné krví. Napadlo ho, že možná dívka potřebuje okamžitou pomoc a nakročil ještě dál, tentokrát bez ohledu na krev.

Pak uviděl Renatu celou. Její tělo, zkroucené do klubíčka, jak ji zřejmě zkroutila bolest, její ruce, celé od krve, křečovitě přitisknuté ke krku, i hlavu, vytočenou také jako v křeči šikmo dozadu. Stříkance krve na zdi i na skříňkách a rudá louže pod tělem hovořily jasně: Tady už nepomůže nikdo.

———

Před studentskými kolejemi blikala světla jak na diskotéce a na chodbě se mísili policisté se studenty. Petr s Klárou ukázali průkazy uniformovanému letargikovi, který se už nemohl zjevně dočkat, až se vrátí na služebnu, a kývli na pozdrav jeho nadřízenému, který jim vykročil vstříc ode dveří pokoje číslo 305.

„Nadpraporčík Bláha,“ představil se. Zjevně se mu ulevilo, že může veslo lodi zvané výjezdovka, které doposud držel jako první vyšší policista na místě činu, předat jim.

„Mrtvá je nějaká Renata Tůmová, dvaadvacet let. Studentka. Bydlela v tomhle pokoji…“

Možná by hovořil dál, kdyby ze dveří pokoje nevyšel koroner přezdívaný Bonapartek. Od té doby, co začal nosit boty s vysokými podrážkami, aby zakryl svůj výškový mindrák, získala jeho přezdívka přídomek „druhý“.

„Zdravím. Podle prvotního ohledání zemřela plus mínus před hodinou, na vykrvácení. Někdo jí přeťal pravou zevní karotidu, neboli krkavici,“ naznačil prsty krční cévu. „Vykrvácela velmi rychle. Krom toho utrpěla několik bodných a řezných ran na rukou a v krajině břišní, ale ty jsou povrchové. Ale sílu, jakou byly vedeny, postavení a výšku pachatele – to budeme vědět pochopitelně až po pitvě. Taky jestli měla v sobě něco, co to mohlo ovlivnit.“

Odhodil do pytle k tomu určeného návleky, rukavice, čepičku i respirátor a nakročil k odchodu.

„Dnešek mi byl čert dlužen. Od rána ohledávám samý mladý lidi. A teď tahle krásná holka. Tečka uprostřed noci,“ znechuceně potřásl hlavou.

„To by odpovídalo,“ ozval se snaživě nadpraporčík.

„Čemu?“ nechápala Klára.

Bláha kývnul k protějšímu pokoji. „Tomu, co říkala ta její kamarádka. Že ji ta mrtvá napadla a praly se o nůž. Utekla tady naproti. Udělal jsem z toho takový mobilní operační pracoviště,“ usmál se jako školák, když přinese domů mamince mističku, kterou vyrobil v družině.

I technik, který jako první obvykle ohledával a dokumentoval místo činu, si všiml, že už jsou tu kriminalisté. Byl ještě celý zpocený, jak ze sebe čerstvě svlékl sterilní oblek. Na rozdíl od toho, kterého Klára potkávala na místech činu obvykle, byl mladý, docela hezký a oči mu srdečně svítily.

„Chcete ho vidět?“ řekl a sáhl do kufříku.

„Koho?“ nechápala Klára.

„Ten nůž.“ Vytáhl z kufříku igelitový sáček na doličné předměty a pozvedl ho proti oběma kriminalistům. Čepel se na okamžik zaleskla v odlesku chodbového světla, alespoň tam, kde nebyla od krve. „Zatím to opravdu vypadá, že víc lidí než ty dvě holky tam v době činu nebylo. Kdyby jo, bude v tom tratolišti víc stop.“

———

V nadpraporčíkově mobilním operativním pracovišti bylo přetopeno k zalknutí a mísily se tu poty hned několika lidí. Nejvoňavější byla zdravotnice u lůžka napůl omámené Katky v druhé části dvoupokojové buňky, propojené stejně jako místo činu malou kuchyňkou a sociál-

ním zařízením.

„Ta vám toho moc neřekne. Dala jsem jí něco na uklidnění a povezeme ji s sebou,“ zvedla oči ke Kláře.

„Kdy bude schopná vypovídat?“

„Těžko říct. Ty zranění nejsou vážný,“ kývla k ovázaným rukám dívky. „Pořezala se na dlaních, zřejmě jak se tahala s tou druhou o nůž, má nějaké povrchové rány i na břiše. Ale zřejmě utrpěla silný posttraumatický šok. Organismus pak reaguje naprosto nevyzpytatelně. Taky se může dostat do stavu naprosté apatie. Nebo může všechno vytěsnit tak dokonale, že si už nikdy nevybaví, co se stalo. No vida, už jsou tu nosítka.“

Zvedla se a uvolnila místo pro pojízdná nosítka, aby s kolegou mohli Katku přemístit. Katka na okamžik otevřela oči a její pohled se střetl s očima Kláry. Přiblble se usmála a oči zase zavřela. Když nosítka i s Katkou odjela, pozvala Klára dál Alfréda ze sousedního pokoje. Lenka chtěla jít s ním, ale Petr ji zadržel: „Potřebujeme s každým z vás mluvit zvlášť. Chápete?“

Klára zavřela dveře spojující oba pokoje a vybídla Alfréda, aby se posadil. Byl sice mladý, takže únava se mu tolik neodrážela na pleti jako třeba u seniorů, ale i tak už zíval a kruhy pod očima svědčily o tom, že toho má za dnešek dost. Začal, jako by to měl už připravené.

„Najednou sem přiběhla, bušila na dveře jak šílená… pořád opakovala, že ji ta druhá holka napadla – tak jsem se tam šel podívat. Našel jsem ji už mrtvou.“ Zadíval se na Kláru s nadějí, že tohle jí bude stačit.

„Kde ležela? Přesně?“ uťala Klára jeho naděje.

„No, v kuchyňce. Kde taky zůstalo nejvíc krve.“

„Šlápnul jste do ní?“

„To už se ptal ten váš technik. Dělal mi i stěr z tenisek.“ Pak jeho oči zneklidněly. „Vy myslíte, že tam mohl s nima být ještě někdo?“

„Proto je pro nás tak důležitý zdokumentovat všechny stopy na místě činu,“ přikývla Klára. „Znal jste tu Katku už předtím?“

„Jo. Párkrát tu byla za Renatou. Naposled pro ni přijela, když se chystaly na nějakej mejdan. Dneska líčila, že jde navštívit Renatu na koleji. Popíjely, pořád pohoda – a najednou se prej Renata naštvala, popadla nůž, co tam ležel, a prostě…“ zarazil se. Nevěděl, jak formulovat vraždu, tak jen naznačil rukou bodání. „Prej byla jako smyslů zbavená.“

„Ona nebydlí na koleji?“

„Ne. Ani nechodí na vejšku. Ale prej spolu chodily na základku tam u nich, někde na severu. Sokolov, Most, pro mě je to jedno a to samý. No a tady na sebe náhodou narazily.“

„Hádaly se někdy?“

„To nevím,“ zakroutil Alfréd hlavou. „Ale nikdy jsem nic odnaproti neslyšel. Prostě – normálka.“

„Co ta jeho frajerka?“ zeptala se Klára Petra, když vyšli zpět na chodbu.

„Ta vůbec nic. Přitáhl si ji z baru poprvé na pokoj. Zrovna souložili, když ta Katka začala klepat, celá zakrvácená a zděšená.“ Zatvářil se zamyšleně. „Jedna věc mě ale z tý její výpovědi zaujala.“ Počkal si, až Klára zbystří. „Víš, jak to ten kluk, ten Alfi, s holkama dělá? Na skejtu. Normálně si je položí na skejt a…“ chtěl rukama naznačit Alfrédův systém přirážení.