KAREN LYNCH

NEZDOLNÁ

Přeložila Jitka Švubová

RELENTLESS

Copyright © 2013 by KAREN A LYNCH

All rights reserved.

Translation © Jitka Švubová, 2023

ISBN 978-80-242-9299-1

PŘEDMLUVA

Přiblížil ústa k mému uchu a jeho slova ve mně vzedmula novou vlnu děsu. „Pěkně si tě vychutnám, má sladká Saro. Měl jsem v plánu dát si tě hned, ale nač ten spěch, když na to později budeme mít tolik času, kolik jen budeme chtít.“

„Ne…“

„Myslím ale, že si teď dám aspoň malý doušek, ať mi pak lépe chutná.“ Sklonil hlavu, silou mi zatlačil hlavu na stranu a odkryl mi hrdlo. Rty se dotkl mé kůže a jazykem obkroužil místo, kde cítil tep. Zatmělo se mi před očima.

„Copak to je?“ zamumlal a přičichl ke mně, jako by ochutnával nové víno. Znovu mě jazykem polechtal na kůži. „Chutnáš jako –“ Prudce zvedl hlavu a oči se mu leskly, jako kdyby mu někdo právě předložil oblíbený moučník. „Ty jsi –“

KAPITOLA 1

„JDEŠ POZDĚ.“

Malloy s hlasitým zafuněním vklouzl do boxu naproti mně. „Aby ses nezbláznila. Mám na práci i jiný kšefty než tebe, víme?“

Zamračeně jsem si poklepala na hodinky a Malloy zvedl ruce do vzduchu. „No tak jo, omlouvám se, jasný? Ježíši, ty fakt nemáš kouska strpení.“

„Nejsi tady jediný, kdo měl někde být.“

Ostentativně si odkašlal, jako by si vůbec nedovedl představit, co důležitého by asi tak někdo v mém věku mohl mít na práci. Kdyby jen věděl... Nasadila jsem nacvičený výraz, abych zamaskovala, že se mě pomalu začíná zmocňovat úzkost.

„Tak fajn. Kde to je?“ zeptal se.

Poklepala jsem si na hruď, na místo, kde jsem měla na kabátu malou vybouleninu, a ztlumila jsem hlas, aby nás přes kapelu Lynyrd Skynyrd, jejíž píseň zrovna burácela z jukeboxu, nemohl nikdo zvenčí zaslechnout. „Patnáct gramů, jak jsem slíbila.“

Malloyovy hnědé oči se rozšířily, naklonil se dopředu a lokty se opřel o stůl. Byl o pár centimetrů menší než já a měl drobný hubený obličej a matně hnědé vlasy. Připomínal mi malou hnědou polní myšku. Tedy ne že bych byla tak hloupá, abych se jeho neškodným vzezřením nechala ošálit. V tomhle oboru se člověk neudrží díky milé povaze.

„No tak sem s tím.“ Očima přelétl tlumeně osvětlený bar a pak pohledem znovu utkvěl na mně. Klidně jsem mu mohla říct, ať si nedělá starosti, stálí zákazníci baru U Jeda si umí hledět svého a jsou v tom vážně dobří, právě proto jsem ostatně tohle motorkářské doupě navrhla. A taky proto, že si Jed pro případ nouze schovává za barem pistoli a dřevěnou pálku. Nikdo není tak pitomý, aby si tu s něčím začínal.

Sáhla jsem do vnitřní kapsy kabátu a vytáhla jsem z ní srolovaný papírový sáček. Malloy po něm chňapl, ale já jsem stáhla ruku mimo jeho dosah a zatvářila jsem se jako protřelá obchodnice. „Napřed zaplať.“

„Ale no jo.“ Udělal na mě kyselý obličej a rukou zajel do kapsy saka. Pak se zarazil. „Tohle ale nebylo úplně snadný sehnat, víme? Možná –“

„Na něčem jsme se dohodli, Malloyi.“ Zatraceně, měla jsem tušit, že to na mě zase zkusí. A dnes vážně na žádné tanečky nebyl čas. Na stole ležel displejem dolů můj telefon. Zvedla jsem ho.

„Co to děláš?“

„Co bys myslel?“ Listovala jsem svým krátkým seznamem kontaktů a na Malloye jsem se přitom vůbec nedívala. „Patnáct gramů má desetkrát vyšší cenu, než jakou mi platíš, a ty to dobře víš. Ale jestli se mnou obchodovat nechceš, budu muset zajít za někým jiným.“ Kousla jsem se do rtu. Ve skutečnosti jsem za někým jiným jít nechtěla a pomalu mi docházel čas. Stačilo by na tu věc, pro kterou jsem sem přišla, čekat jen o jediný den déle, a bylo by to celé nadarmo. Co den. Sakra, hrajeme tu spíš o hodiny.

„Omluv mě. Musím si zavolat.“ Posunula jsem se blíž k okraji sedadla a zadoufala jsem, že mou lest neprokoukne.

„Počkej.“ Povzdychl si a vytáhl malý čtvercový balíček zamotaný do kusu špinavé šedé látky. Položil ho na stůl, zakryl ho dlaní a posunul ho směrem ke mně. Já udělala totéž s papírovým pytlíkem a v půlce stolu jsme si zboží vyměnili. Potlačila jsem úlevný povzdech, když jsem balíček konečně držela v ruce.

Zvedla jsem si látkou obalený předmět k uchu, trochu jsem s ním zatřásla a pak jsem si k němu pro jistotu ještě přičichla, abych si ověřila, že obsahuje to, co má. Spokojeně jsem si ho zastrčila do vnitřní kapsy a dopřála jsem si dlouhý doušek limonády, aby nebylo poznat, že už jsem celá žhavá konečně odsud vypadnout. Ve společnosti lidí, jako je Malloy, se nevyplatí spěchat nebo působit naléhavě, to už by si člověk rovnou mohl na záda namalovat velký červený terč.

Malloy obrátil papírový sáček vzhůru nohama a vyklepal si z něj na dlaň malou skleněnou lahvičku. Oči se mu leskly, když si s nádobkou plnou nažloutle hnědé tekutiny otáčel v prstech.

„Holka, dal bych levý varle, jen abych se dozvěděl, kdes k týhle věci přišla... A jak to, žes to přežila, abys mi o tom mohla povykládat.“

Zasmála jsem se, aby nepoznal, že jsem nervózní. „A kdo říká, že ti to povím?“ Položila jsem sklenici zpátky na stůl a hlavou jsem ukázala na lahvičku. „Tohle bych na veřejnosti raději moc neukazovala.“ Ve skutečnosti jsem spíš měla chuť říct: „Koukej tu zatracenou věc schovat, než nás kvůli ní oba zabijou,“ ale raději jsem to spolkla, abych neztratila glanc.

„Nevyprávěj mi, jak mám řešit svý záležitosti,“ odsekl, ale ve stejném okamžiku nechal lahvičku zmizet naučeným pohybem, za jaký by se nemusel stydět žádný kouzelník.

„Není žádný způsob, jak by mě mohl někdo vypátrat, že ne?“ Malloy měl širokou síť spolupracovníků a byl proslulý svou diskrétností. Jenže obsah téhle nádobky by dokázal přitáhnout spoustu nežádoucí pozornosti.

Malloy se posadil o něco víc zpříma. „Už posledně jsem ti říkal, že bych se v týhle branži takhle dlouho neudržel, kdybych si o svejch dodavatelích pouštěl hubu na špacír. A musím si chránit i vlastní zadek. Zboží posílám přes prostředníky, který si jména obchodních kontaktů raději vezmou do hrobu. Komu to moc žvaní, tomu nic nekápne. A navíc tihle chlapi nemají ani páru, odkud svý zboží beru. Můžeš si bejt jistá, že to nikomu nevykecám.“

„Tak to ráda slyším.“ Vyklouzla jsem z boxu. Už teď jsem se zdržela až příliš dlouho.

„Počkej! Mám ještě nějaký další věci, co by tě mohly zajímat – pokud máš teda tady tohohle ještě víc.“

Zastavila jsem se a ruku jsem si položila na malý hrbolek na kabátě. „To, pro co jsem přišla, mám. Když budu potřebovat něco dalšího, dám ti vědět.“

Zavrtěl hlavou. „Víš, na holku v tvým věku jsi kapánek upjatá. Občas by ses měla uvolnit a taky si trochu užívat.“

Obrátila jsem se k východu. „Jo, to mi říká spousta lidí.“

Když jsem vyšla z potemnělého baru ven, oslepilo mě zářící slunce a musela jsem se zapřít o těžké dřevěné dveře a několikrát zamrkat. Panebože, jak já tohle nesnáším. Třesoucíma se rukama jsem si povytáhla rukáv, abych zkontrolovala hodinky. „Sakra práce.“ Odlepila jsem se ode dveří a proklela Malloye za ty jeho pozdní příchody. Jestli tady budu trčet ještě o chvilku déle, nebude mi celý tenhle obchod k ničemu.

Přitáhla jsem okraje krátkého kabátu k sobě a vydala jsem se za Remym. Na zastávku autobusu o dvě ulice dál jsem se dostala právě včas, abych chytila další spoj. Vděčně jsem se svezla na zadní sedadlo, opřela jsem se o okénko a dívala se, jak se kolem mě míhají ulice a domy. Projeli jsme kolem fotbalového hřiště, kde zrovna probíhal trénink. Pozorovala jsem, jak skupinka roztleskávaček mává červeno-bílými střapci. Ruka mi znovu zabloudila k vypouklé kapse a tíha zodpovědnosti, co jsem nesla, způsobila, že jsem si najednou připadala o celé roky starší než ty holky tam dole na hřišti.

Linka autobusu končila nedaleko starého pivovaru, zavřeného před dvěma lety. Vystoupila jsem přímo před branou, opatřenou visacími zámky. Na drátěném plotu visela značka Zákaz vstupu a celé místo působilo smutně a opuštěně. Nakrčila jsem nos, jako pokaždé, když mě do něj udeřil pach zkyslého ječmene, který se tu všude vznášel ve vzduchu.

Za pivovarem byla starší parcela plná dvoupodlažních domků a dvojdomků. Většina z nich by potřebovala nový nátěr. Před pěti lety, ještě než zavřeli pivovar a továrnu na automobilové součástky zaměstnávající půlku téhle oblasti, čtvrť prosperovala. Teď byly trávníky přerostlé a auta na mnoha příjezdových cestách zoufale volala po údržbě. Z něčího sterea vyhrávalo country a v jiném domě se mladý pár hádal, až se nějaké miminko dalo do hlasitého křiku. Prošla jsem kolem skupinky mladších dětí, co tu hrály pozemní hokej, ale z větší části mě ignorovaly. Na okamžik jsem se zastavila, abych podrbala po hlavě povědomého křížence labradora s ovčákem, který ke mně přiklusal, aby mě pozdravil, ovšem když se mi pak chtěl pověsit na paty, odehnala jsem ho. Vyčítavě se na mě díval, jenže na to, abych si s ním hrála, jsem dnes jsem měla moc práce.

Na poslední stopce jsem zahnula doprava a seběhla jsem prázdnou ulicí lemovanou unaveně vyhlížejícími domky, které měly okna a dveře zatlučené prkny, a dvorky, co zadní stranou sousedily s lesem. Proklouzla jsem mezi poslední dvojicí domů a protáhla jsem se pod vylomeným prknem v plotě u domku na samém konci ulice. Dvorek se ztrácel pod záplavou trávy a plevele a po starých houpačkách se vinul břečťan, pokrývající i celou zadní stranu budovy. Došla jsem po úzké cestičce, která se vinula travou, až k zadním dveřím, rychle jsem se rozhlédla a vklouzla dovnitř.

„Remy, jsi tady?“ zavolala jsem potichu.

V domě byla tma, až na proužky světla plné prachu, jež sem pronikaly dírami mezi prkny na oknech. Naštěstí jsem ten dům dobře znala, a tak jsem k tomu, abych se tu vyznala, zase tolik světla nepotřebovala. Vyšla jsem z kuchyně a prošla krátkou vstupní chodbou. Po pravé straně jsem měla prázdnou místnost, která kdysi bývala obývacím pokojem, a po levici zase zavřené dveře do pracovny. Strčila jsem do nich a ony se s vrzáním otevřely dovnitř.

„Remy?“ zašeptala jsem hlasitě a pokusila jsem se prohlédnout skrz husté stíny v místnosti. Odpovědělo mi jen ticho. Kde ksakru vězí? Otočila jsem se s úmyslem vrátit se, odkud jsem přišla.

„Áááá!“ Zjistila jsem, že zírám přímo do hubené, našedle bledé tváře, z níž na mě zpod kštice střapatých šedohnědých vlasů hleděl pár velkých kulatých fialových očí. Zavrávorala jsem dozadu, ale on se po mně natáhl a popadl mě za ramena železným stiskem, který vůbec neodpovídal jeho útlé postavě.

„Ježíši, Remy!“ Pomohl mi znovu získat rovnováhu a já si přitiskla ruku na srdce. „Ty se mi snad schválně pokoušíš přivodit infarkt?“

Troll mě obdařil křivým úsměvem, přičemž odhalil řadu krátkých ostrých zubů. „Na infarkt ty moc mladá,“ poznamenal s drobným zlomyslným úšklebkem, který by v každém, kdo ho nezná, vyvolal mrazení v zádech.

„Ty opožděná,“ vyčetl mi.

„Promiň. Malloy přišel o dvacet minut později. Spěchala jsem, jak to jen šlo. Jak jsou na tom?“

„Ne tak špatně. Fren bál, ale já říkám, když Sara říká sežene medicínu, tak sežene.“ Vrhl na mě vyčkávavý pohled.

S úsměvem jsem z kabátu vytáhla balíček a vložila jsem mu ho do nedočkavých dlaní. „Copak jsem tě už někdy zklamala?“

Remy se okamžitě otočil a vyrazil směrem ke kuchyni. Držela jsem se mu těsně v patách. Byla jsem zvědavá, co v tom balíčku, za který jsem zaplatila tak vysokou cenu, bude, a tak jsem napjatě sledovala, jak z látky vybalil malou hranatou dřevěnou krabičku. Nadzvedl víčko a obsah krabičky vysypal na obrovskou mělkou kamennou mísu. Potom vzal hladký zakulacený kámen a začal jím tu věc, ať už to bylo cokoli, drtit na prášek. Přisunula jsem se o kousek blíž a uviděla světle zlaté krystaly, připomínající barvou a texturou třtinový cukr. Když je Remy rozemlel, zápach zkažených vajec a čpavku, který jsem z nich cítila už předtím, ještě zesílil. Zamávala jsem si rukou před nosem. Tohle tedy rozhodně nebude cukr. Když mě Remy požádal, abych to sehnala, říkal tomu baktu, ale nevyjádřil se moc přesně, co to vlastně je. Řekl mi jen, že to pochází odněkud z Afriky.

Rychle z krystalů udělal prášek, poté do mísy několikrát plivl a celou směs míchal hladkou dřevěnou hůlkou, dokud nevznikla hustá pasta. „Pojď,“ řekl nakonec, popadl těžkou mísu a vydal se ke schodišti. Potichu jsem ho následovala. Můj úkol skončil, zbytek už byl v rukou mého přítele.

Hned v prvním pokoji na horním konci schodiště se na holé prkenné podlaze rozprostíralo ustlané provizorní lůžko z různých hadrů a na něm ležela stočená drobná tmavá postava a tiše kňourala. Okna v horní části domu nebyla zatlučená, takže jsem rozeznala zakulacené tělo a dlouhé tenké končetiny. Vedle lůžka klečelo druhé stvoření, a když jsme vešli do místnosti, jeho ošklivý pomačkaný obličej na nás spočinul pohledem plným naděje. Usmála jsem se na něj a ukázala jsem na mísu v Remyho rukou, on na svou družku cosi tiše zabručel a ta mu v podobném duchu odpověděla. Neměla jsem tušení, co říkají, protože bažiňácky neumím, ale nepotřebovala jsem zase tolik fantazie, abych pochopila, že se ji pokouší uklidnit.

Remy poklekl vedle lůžka a já si stoupla za něj tam, kde sice dobře uvidím, ale zároveň nebudu nikomu překážet. Troll položil kamennou mísu na podlahu a cosi na bažiňáky zabručel jejich vlastní řečí. Potom bažiňačku opatrně posunul tak, aby ležela na zádech, ale aby její holé vypouklé břicho směřovalo k nám. Bažiňáci, jak už jejich jméno naznačuje, žijí v bažinách a obvykle jsou celí obalení bahnem. Žena ale byla nezvykle čistá a já přemítala, jestli to udělal Remy jako součást přípravy před celou touhle procedurou.

Fren, ten muž, se přisunul blíž a oběma rukama sevřel drobnou dlaň své družky. Jeho velké oči přetékaly láskou, přesto však nedokázal skrýt strach, který se mu zračil ve tváři. Chtěla jsem ho ujistit, že všechno bude v pořádku, ale stejně by mi nerozuměl, a kromě toho jsem si vůbec nebyla jistá, jestli to opravdu bude v pořádku. Podle Remyho bažiňáci nikdy nerodí lehce, ale Molino těhotenství bylo dost komplikované. Po měsících nemoci strašně zeslábla a její dítě odmítalo přijít na svět. Těhotenství bažiňáků se těm lidským, kdy se dítě po devíti měsících zkrátka narodí, příliš nepodobají. Pokud je totiž matka moc slabá nebo nemocná, porod se jednoduše nespustí. A pokud se dítě nenarodí, ono i matka zemřou.

Pozorovala jsem, jak Remy rukama jemně nanáší pastu na Molino vypouklé břicho. Ztuhla a vydala ze sebe slabý kňouravý zvuk. Takhle zblízka jsem dokázala vycítit její strach a bolest a vyvolalo to ve mně známé nutkání – chtěla jsem jít za ní a pokusit se ji té bolesti zbavit. Důvěřovala jsem ale Remymu, a právě on byl v tuhle chvíli Molinou největší nadějí, že se z toho v pořádku dostane. A tak jsem jen sepjala ruce a všechno jsem tiše sledovala.

Remy skončil s nanášením pasty a odložil mísu stranou. Potom své dlouhé ruce položil na Molino břicho a slabě na ně zatlačil v místech, kde se nacházelo její nenarozené děťátko. Začal cosi prozpěvovat v trollím jazyce, a i když jsem rozpoznala jenom hrstku slov, stačila mi, abych pochopila, že se modlí. Trollové mají velkou víru ve svého boha, a ať už dělají cokoli, prokládají magii modlitbami. Mockrát jsem viděla, co Remy dokáže, takže jsem jeho víru i magii chovala v náležité úctě.

Pasta brzy vyschla a stala se z ní křehká skořápka. Všimla jsem si, že Moliny bolesti zřejmě trochu ustoupily a že už dokáže snést tíhu Remyho rukou. Takže to funguje?

Najednou zaječela, až se mi vzadu na krku zježily všechny chloupky. Klekla jsem si vedle Remyho, zatímco Molino břicho se začalo stahovat tak prudce, až se jí otřásalo celé tělo. „Co se pokazilo?“

„Tohle normální,“ odtušil a sundal z bažiňačky ruce. „Dítě na cestě.“

„Jak jako na cestě?“ zeptala jsem se hloupě. Mol vypadala jako někdo, koho rvou zevnitř na kusy, a ne jako někdo, kdo má porodit dítě. Vlastně jsem ale neměla vůbec ponětí, co je u bažiňáků při porodu normální. Stejně jako většina Lidu byli i bažiňáci tajnůstkáři a obyčejných smrtelníků se báli. To, že jsem mohla zůstat a být svědkem této události, byl od nich výraz velké vděčnosti a úcty. Oči se mi zalily slzami, když jsem sledovala, jak žezlo přebírá příroda a Molino tělo v sobě sbírá sílu potřebnou k tomu, aby dítě přivedlo na svět.

Fren si novorozence převzal. Drobné hnědé tělíčko bylo neuvěřitelně maličké a připomínalo panenku. Když ho otec sevřel v náruči, nevydalo ani hlásku. Fren na své čerstvě narozené dítě zíral a prsty přejížděl po jeho tvářičce, jako by ani nedokázal uvěřit, že je skutečná.

„Nemělo by to děťátko plakat?“ pošeptala jsem Remymu a snažila jsem se u toho bažiňáky moc nevylekat. Fren na dítě potichu vrněl a Mol tam jen ležela se zavřenýma očima, příliš vyčerpaná, než aby se na svého potomka byť i jen podívala.

Remy přikývl a tvářil se zachmuřeně.

A vtom jsem to ucítila: povědomý pocit, že mě k dítěti cosi táhne, stejně jako je železo přitahováno magnetem. Tiše jsem zalapala po dechu. „Je nemocný, je strašně nemocný...“ Po kůži mi zlehka přejely první ledové úponky smrti a já náhle věděla, že je příliš pozdě. Kéž bych se sem jen dostala dřív.

Strhla jsem ze sebe kabát. „Dejte mi ho! Honem, nezbývá moc času.“ Už teď jsem cítila, jak má ten nový život na kahánku.

Remy vztáhl k dítěti paže, ale Fren jen zavrtěl hlavou a přitiskl si drobné tělíčko k hrudi. Remy mocně zavrčel a znovu se naklonil dopředu. Ať už bažiňákovi řekl cokoli, zafungovalo to, protože mu Fren dítě neochotně předal. Natáhla jsem ruce a Remy mi do nich svraštělé nahé tělíčko vložil. Nebylo větší než tělo týdenního kotěte, a hned jak jsem se ho dotkla, ucítila jsem slabý nepravidelný tep a chlad, který už se pomalu začínal rozlévat do malinkatých ručiček a nožek. „Zkus vydržet, mrňousi,“ zamumlala jsem, přitáhla jsem si ho k hrudi a položila jsem na něj dlaně. Potom jsem sáhla hluboko do svého nitra a prolomila zeď zadržující mou sílu.

Bylo to, jako když otevřete dvířka od pece. V hrudi se mi rozlilo teplo a proudilo mi žilami jako jiskra uhánějící po zápalné šňůře. Nemusela jsem té energii říkat, kam má směřovat. Pokaždé to věděla sama. Tělo mi bzučelo jako drát pod napětím, když mými nervovými zakončeními procházely vlny energie až k rukám a do hrudi, zkrátka do všech částí těla, které se umírajícího stvoření dotýkaly.

Obvykle jsem energii uvolňovala kontrolovaně a nechávala ji jen jemně plynout, aby si sama našla zdroj zranění nebo nemoci. Byla tak intenzivní, tak silná, že jsem se bála, že by jinak mohla mým pacientům přivodit šok a rovnou je zabít. Pokud to ale tělo vzdávalo a připravovalo se na smrt, mohl občas pomoci jen prudký náraz energie. Bylo to trochu jako elektrody defibrilátoru, které se používají na pohotovosti, akorát že ty moje působí na celé tělo, nejen na srdce. Jiný způsob, jak to popsat, neznám – přece jen jsem ke svým schopnostem nedostala žádný návod k použití.

Teplo se mi hromadilo v dlaních, dokud nezačaly vydávat slabou bílou záři. Hřály pořád víc a víc, pálilo to, jako kdybych držela horkou kovovou trubku, ale ani to mě nezastavilo. Kousla jsem se do rtu, abych nevykřikla nahlas, a vytrvala jsem. Čekala jsem, až energie získá správnou intenzitu a budu ji moci vypustit ven.

Z dlaní mi vytryskl proud energie a vlil se do malého tělíčka. Cítila jsem, jak uhání kostmi a žilami, jak se proplétá tkáněmi, jak plní každou buňku jako jarní déšť, co se vsakuje do země. Moje síla byla něco jako moje prodloužená ruka, takže jsem vnímala, jak se ovíjí kolem selhávajícího srdce, jak pulzuje a jak se hromadí. S každým stiskem jsem poslala do srdce dávku energie, tvoreček se mi v náruči zazmítal a zkroutil v křeči a pak jeho tělo znovu ochablo. Posílala jsem do něj vlnu za vlnou a u každé jsem se modlila, aby právě ona byla ta jedna jediná, která poškozené srdce spraví.

Ztratila jsem pojem o čase, ale uběhlo přinejmenším deset minut, než jsem musela uznat, že malého bažiňáka prostě nezachráním. Jediné, co tuhle malinkou věc drželo při životě, byla moje síla, a ani tu už mu nevydržím dávat moc dlouho. Jedna z prvních a nejkrutějších věcí, které jsem se o svých schopnostech dozvěděla, byla, že občas někoho prostě zachránit nedovedu, a je úplně jedno, kolik toho do něj ze sebe vložím. Podržela jsem děťátko kousek dál od sebe, a když jsem spatřila jeho tvář bez jediné známky života, ucítila jsem v hrudi lítostivé bodnutí. Strašně mě to mrzí, maličký.

Vzduch proťal trhaný vzlyk. Otevřela jsem oči a setkala jsem se s Moliným utrápeným pohledem. Truchlila pro dítě, které si nemohla ani pochovat. Bolelo mě z toho u srdce. Nikdo by se neměl dívat, jak jeho milovaní umírají.

Tohle není fér! Všechno jsme udělali správně. Molino dítě si zasloužilo žít.

Stáhla jsem sílu zpátky sobě, dokud mě ruce nezačaly zase pálit. Projela mnou bodavá bolest, ale pod tíhou vzteku, který se ve mně nahromadil, jsem ji stěží zaregistrovala. Znovu jsem dítěti poslala zášleh energie, silný jako úder blesku. Tolik energie naráz by dokázalo srdce úplně zastavit, ale teď už stejně nebylo co ztratit.

Síla ze mě úplně vyprchala. Byla jsem vyčerpaná a jen nejasně jsem vnímala zvuk Remyho a Frenova dechu a Molino vzlykání, když se malé srdíčko, přitisknuté k tomu mému, dlouze a nepravidelně zachvělo a znovu se zastavilo.

A pak už bylo jen ticho.

A potom... Buch-buch, buch-buch, buch-buch.

A slaboulinký pohyb, jak se malinké plíce roztáhly svým úplně prvním nádechem. Na hrudi mě zalechtala miniaturní nožka.

Zvedla jsem dítě v dlaních a s úžasem sledovala, jak se pomačkaný obličejík zachvěl a malá pusinka se otevřela. Začalo to slabým zasípáním, které záhy přešlo v táhlý kvil, a najednou jsem měla plné ruce vzpouzejícího se, plačícího, zdravého bažiňáčka.

Křik zaplnil celý pokoj a já se smála a plakala zároveň. Mol úzkostlivě zabručela, vztáhla ke mně paže a já jsem jí chlapečka položila na prsa. Dívala jsem se, jak se otec a matka s posvátnou úctou dotýkají svého potomka a zkoumají děťátko, o němž už si oba mysleli, že o ně přišli.

Ztěžka jsem nejprve usedla a pak ulehla na zaprášenou podlahu. Uzdravování mě pokaždé vyčerpalo, a v některých případech ještě víc než jindy. Obvykle mi na to, abych se dala zase dohromady, stačilo pár minut odpočinku. Jenže přivést znovu k životu někoho, kdo se ocitl takhle blízko smrti, bylo vážně těžké, a moje tělo na tom bylo, asi jako kdybych právě uběhla půlmaraton. Bez ohledu na to, kolikrát už jsem svou sílu použila, to nikdy nebylo o nic lehčí.

Když jsem objevila, co umím, bylo mi šest a často jsem to přehnala, než jsem se naučila, jak se nenechat moc vysát. Při záchraně života člověk na vlastní blaho snadno zapomene. Pokud moje síla nebyla zrovna zapotřebí, musela jsem se naučit uzavírat ji v sobě. Jinak mě energie okamžitě začala opouštět, jakmile jsem se jen na pár metrů přiblížila k nemocnému nebo zraněnému tvoru. Teď už jsem ze sebe při léčení vydávala jen tolik, kolik bylo ke splnění úkolu zapotřebí. Jenže uvolnit takový proud síly, jaký jsem právě poslala malému bažiňákovi, bylo skoro jako přetížit obvod, až na to, že já jsem neměla žádný vypínač, kterým bych si dokázala energii obnovit. Síly se mi nakonec pokaždé zase samy vrátily, akorát to chvilku trvalo.

Kdosi se chladnou rukou dotkl mé paže. „Ty v pořádku, Saro?“ Zaslechla jsem v Remyho hlase obavy, a tak jsem se na něj unaveně pousmála.

„Budu v pohodě. Vždyť víš, jak to se mnou je. Musím si jen trochu odpočinout.“

„Ano, ty odpočiň.“ Jemně mi nadzvedl hlavu a podložil mi ji složeným kabátem. Slyšela jsem, jak mluví s Frenem a s Mol, a taky nějaký pohyb, ale všechno postupně sláblo a já se pomalu propadla do temnoty. Kdesi na pomezí mezi spánkem a bděním jsem vzadu v mysli ucítila povědomé zachvění.

Nijak mě nepřekvapilo, že se to dalo do pohybu, zrovna když jsem vynaložila tolik sil. Ta věc procitá pokaždé, když někoho uzdravím a nezbývá mi už moc energie. Ne že by se někdy dokázala dostat bůhvíjak daleko. Dokonce i ve stavu úplného vyčerpání jsem měla vždycky dost síly, abych ji zatlačila zase zpátky.

Říkám tomu zvíře. Dřív mě to, že mám v hlavě tuhle temnou věc, děsilo, ačkoliv jsem věděla, že patří k mému daru. Jednou jsem někde četla citát: „Když člověk zapálí svíčku, vrhne zároveň stín,“ a docela by mě zajímalo, jestli to samé platí i pro mě. Moje síla je ta svíčka – jasná a hřejivá – a zvíře zase stín – pochmurný a temný. Remy říkával, že většina síly spočívá v hledání rovnováhy mezi dobrem a zlem a že bych se neměla bát něčeho, co je mou součástí. A já jsem sice zvířetem nebyla nijak nadšená, ale stejně jsem neměla na výběr a musela jsem se s ním nějak naučit žít.

Když jsem se vzbudila, byla v místnosti tma a podle dlouhých stínů jsem poznala, že je pozdní odpoledne. Otočila jsem hlavu na stranu a zjistila jsem, že jsem sama. Bažiňáci už pravděpodobně odešli domů, ale tušila jsem, že Remy tu pořád někde bude. Nikdy by mě neopustil, dokud se nedám zase dohromady.

Se zasténáním jsem se vyškrábala na nohy. Celé tělo mě bolelo, zčásti kvůli intenzitě léčení, zčásti z toho, jak jsem ležela na tvrdé podlaze. Musela jsem se několikrát protáhnout, než se mi podařilo rozhýbat ztuhlé svaly. Potom jsem zvedla svůj kabát a sešla jsem po schodech dolů a tam jsem Remyho našla, jak vyhlíží ven skulinou mezi prkny, jimiž bylo zatlučené jedno z oken obýváku. Přešla jsem pokoj a opřela se o zeď. Odlupujícím se tapetám, které mě chytaly za vlasy, jsem nevěnovala pozornost.

Usmál se na mě. „Ty tentokrát spala hluboko. Tobě líp?“

„Byla to pěkná fuška,“ přiznala jsem. „Ale stálo to za to.“ Zvenčí ke mně dolehl smích a škvírkou jsem na ulici zahlédla skupinku puberťáků. Remy je už delší dobu sledoval pro případ, že by některého z nich napadlo vydat se sem, zatímco jsem spala. Zajímalo by mě, co by asi udělali, kdyby vešli dovnitř a zjistili, že tam na ně čeká troll. Asi by si cvrnkli do kalhot. Kdybych svého divokého přítele neznala, udělala bych nejspíš totéž.

„Jsou Mol a děťátko v pořádku?“ zeptala jsem se.

„Ano. Fren a Mol vzali děťátko domů rodině ukázat. Říkají ty máš mocná kouzla. Ptají, jestli ty čarodějka.“

„To sotva.“ Pokud tu dnes došlo na nějakou magii, tak ji prováděl Remy, když pomáhal Mol s porodem. I když neměl moji moc, pořád byl léčitel, stejně jako já, a jeho znalosti mě nepřestávaly ohromovat. Pokud bychom to počítali na trollí roky, byl pořád náctiletý jako já, ale už teď toho věděl víc, než kolik jsem já mohla doufat, že pochytím za celý svůj život.

Znovu vyhlédl ven na ulici. „Brzy tma.“

„Do tmy zbývá ještě minimálně hodina. A já se tmy nebojím.“

„Strýc nebude radostný, když ty opožděná.“

„Nate není radostný z většiny věcí, co dělám,“ prohodila jsem ironicky. Remy po mně střelil nesouhlasným pohledem a já řekla: „Vždyť víš, že to tak je. Mám Natea moc ráda, ale jsme prostě moc... jiní. Chce, abych byla někdo jiný, než jsem. Rád by měl normální neteř, co má kamarádky a je součástí nějaké kapely nebo týmu roztleskávaček nebo něčeho na ten způsob. A já taková nejsem a ani nikdy nebudu.“

„To ne pravda. On jen chce tebe šťastnou.“

Pozdvihla jsem obočí. „A odkdy ty jsi odborník na lidské rodiče?“

„Všichni dobří rodiče chtějí děti šťastné.“ Odtáhl se od okna. „Pojď. Kluci pryč.“

Uštědřila jsem mu štulec do zad a vydala jsem se za ním k zadním dveřím. „Poslední dobou začínáš být nějaký panovačný, víš o tom?“

Zasmál se, jako když se sype štěrk. „Ani troll nemůže ti panovat.“

„To je fakt! Jsem silná, nezávislá žena, tak na to nezapomínej.“

Přešli jsme dvorek a proklouzli dírou v plotě. Remy se na mě otočil. „Ty dnes to dělala dobře.“

„My jsme to dnes udělali dobře. Mimochodem, nikdy jsi mi neřekl, co to ten baktu vlastně je.“

„Baktu okřídlený had z pouště.“

Svraštila jsem obočí. „Eh, cože? Jak se jako had promění v krystaly?“

„Krystaly ne had. To sušené hadí troušení.“

„Troušení? To jako trus?“ Nakrčila jsem nos. „No fujtajbl! To je odporný, Remy!“

Remy se zasmál a vydal se k lesu. „Baktu jedovatý had. Z troušení silná medicína.“

Než jsem mu na to stihla odpovědět, zmizel. Záviděla jsem trollům, jak dovedou splynout s okolím – jako kdyby se prostě rozplynuli ve vzduchu. Taková dovednost by se mi občas taky docela hodila.

Když jsem se vracela zpátky na autobusovou zastávku, byly už ulice prázdné. Dokonce ani takhle v sobotu večer odsud moc lidí do města nevyráželo, takže jsem měla v autobuse na výběr ze spousty sedadel. Trasu o víkendu pokaždé jezdil ten samý řidič, a když jsem mu do kasy hodila drobné, kývl mi na pozdrav.

Alespoň že si cestou zpátky můžu v klidu odpočinout, protože jsme s Remym uspěli. Pomohla jsem dnes zachránit dva životy – kolik holek v mém věku může tohle říct? Ne že bych si bůhvíjak užívala poflakování po zakouřených barech a nezákonné kšefty s lidmi, kteří jsou v podsvětí něčím na způsob drogových dealerů. Že mám všech pět pohromadě dost na to, abych se chovala sebevědomě a předstírala, že vím, co dělám, neznamená, že v tom nelítám až po uši. Teď už s tím ale nešlo přestat. Ne když na mně závisí životy.

Když mě Remy před dvěma lety požádal, abych mu sehnala prášek z rohu chiméry na pomoc umírající kelpii, neměla jsem ponětí, že pro takové věci – a prakticky pro cokoli dalšího, nač jen pomyslíte (pokud za to tedy máte čím zaplatit) – existuje opravdový černý trh. Od té doby jsem pro Remyho sehnala už asi půl tuctu různých věcí a docela dost jsem se zlepšila ve vyjednávání, protože nic z toho se neshánělo snadno a nebylo to zrovna levné. Šupiny z hydry nebo zuby hanslinga na Amazonu nebo na eBay tak úplně nenajdete. Alespoň prozatím.

Měli jsme kliku, že si Remy může dovolit koupit prakticky cokoli. Samozřejmě že jsou věci, co mají mnohem větší cenu než peníze: třeba obsah lahvičky, co jsem dala Malloyovi – vzácný a takřka nesehnatelný. Malloy by prodal vlastní matku, jen aby se dozvěděl, kde jsem k tomu přišla, ale já mu to nikdy neřeknu – a ani nikomu jinému. I tak bylo dost nebezpečné, když člověk jako Malloy věděl, že něco takového na výměnu mám. Lidem už k zabíjení stačilo mnohem méně. A kdyby Remyho lidé zjistili, co chystáme – jen při té představě jsem se zachvěla.

Trollí žluč byla mocným a nesmírně cenným lékem, nejen kvůli svým účinkům, ale i proto, že moc takových, kteří by si troufli zkusit nějakou získat, po světě neběhá. Trollové nejsou jen vyhýbaví a tajnůstkářští. Jsou také pověstní svou krutostí, kvůli níž je lidé ani nelidé raději nevyhledávají, ne tak ještě, že by se jim pokoušeli něco vzít.

Když mi o tom Remy pověděl poprvé, připadalo mi to pěkně nechutné. Pokud ovšem odhlédnete od příšerného zápachu a moc se nesoustředíte na to, odkud pochází, má trollí žluč úžasné hojivé účinky. Dokáže zpomalit stařecké a degenerativní nemoci, jako je třeba Alzheimerova nebo Parkinsonova choroba, a zvrátit proces plešatění. Slyšela jsem, že dokonce dokáže vyléčit i některé druhy rakoviny. Ze zkušenosti jsem už věděla, že všechna zranění žluč uzdravit nedokáže, ale těch patnáct gramů, co jsem dala Malloyovi, by u člověka při správném používání dokázalo zastavit stárnutí až na pět let. Byl to v podstatě elixír mládí a existovali lidé, kteří by dali cokoli, jen aby se ho zmocnili.

Čím mladší troll je, tím účinnější je i jeho žluč, ale trollové si své mladé úzkostlivě chrání, takže je prakticky nemožné se k nim vůbec přiblížit, aniž by přitom člověka potkal opravdu nepěkný konec. Remy mi k obchodování svým jménem dával vlastní žluč, nicméně jeho lidé by šíleli vzteky, kdyby se dozvěděli, co prodáváme. Trollové nemají lidi rádi, ačkoli Remyho starší z nějakého důvodu jeho přátelství se mnou tolerovali. O tom, jak si u nich stojím, jsem si ale nedělala žádné iluze. Pořád jsem jen pouhý člověk.

Autobus zastavil na mé zastávce u pošty v centru a já jsem zamávala řidiči a vystoupila zadními dveřmi. Ulice Market Street, v týdnu finanční i obchodní uzel New Hastings, byla dnes tichá, až na pár lidí spěchajících na metro nebo na jídlo k Antoniovi. Přešla jsem křižovatku, zkrátila si cestu přes malé parkoviště mezi dvěma budovami a vynořila jsem se na konci nábřeží nedaleko přístavišť. Na jih ode mě byla mola a obchody a restaurace roztroušené podél nábřeží. Za chvíli dorazím domů. Po dni, jaký jsem za sebou měla, jsem toužila zašít se prostě na zbytek noci do postele s knížkou.

Když se z mezery mezi dvěma budovami přede mnou vynořili dva kluci, rozběhli se po nábřeží a pak seběhli dolů po břehu vedle jednoho z rybářských mol, okamžitě jsem je poznala. Bylo mi jasné, že asi nebudou mít za lubem nic dobrého, ale byla jsem moc unavená a hladová, než aby mi na tom záleželo. Ať se s nimi vypořádá někdo jiný.

Někde mimo mé zorné pole se však jeden zasmál způsobem, který mi byl něčím povědomý, a zaječel: „Ať ti nezdrhne!“ Zastavila jsem se.

„Koukni na ni, Scotte. Je v posledním tažení.“

„Ale do hajzlu!“ zaklela jsem a obrátila jsem se k molu.

KAPITOLA 2

SHLÍŽELA JSEM DOLŮ na pláž, kde stáli Scott Foley a Ryan Walsh. Scott, vysoký hezký kluk s rovnými tmavými vlasy, ke mně byl natočený zády a o pár centimetrů menší Ryan postával kousek za ním a tvářil se jako někdo, kdo by byl nejraději někde úplně jinde.

„Nech ji na pokoji.“ Ryan si rukou prohrábl blonďaté kudrny. „Fakt, kámo, tohle není sranda.“

„Odkdy jsi takovej posera, vole?“ poškleboval se mu Scott. „Jen se trochu bavím. A jak sám říkáš, stejně už to má napůl za sebou.“

Se sevřenými pěstmi jsem očima pročesávala pláž a snažila se vypátrat, o jakém zvířeti to mluví. Nic jsem ale neviděla, a tak jsem se posunula blíž k okraji břehu, abych se mohla důkladněji porozhlédnout.

Vtom mi podklouzla noha, s výkřikem jsem se skutálela z metr dvacet vysokého náspu a nedůstojně jsem se rozplácla oběma vyjeveným klukům u nohou. Což nebyl úplně ten správný vstup na scénu, jaký bych si představovala.

Malou chvilku tam oba stáli bez pohnutí. Potom se Ryan sehnul a skrz oponu tmavých vlasů, co se mi uvolnily z culíku, se mi zahleděl do tváře. „Hele, jsi v pořádku?“

„Jsem v pohodě.“ Odhrnula jsem si vlasy z obličeje, vstala jsem a zašklebila jsem se, když mi levým kotníkem projela bolest. Zkusmo jsem na něj přenesla váhu. Asi jsem si ho trochu podvrtla. No bezva.

Otočila jsem se čelem ke klukům a zjistila, že na mě Scott zírá s vytřeštěnýma očima. Když mu došlo, koho to vidí, zúžily se mu do tenkých škvírek. „Co tady chceš?“

Odtrhla jsem od něj zrak a očima jsem rychle přelétla pláž. Co to tu sakra mají? „Skoro to vypadá, že něco hledáte. Že bych vám s tím trochu pomohla?“

„Ne,“ odsekl Scott. Pohledem utkvěl na čemsi za mnou, ale když jsem se tam podívala, spatřila jsem jen hromádku starých rybářských sítí.

„Víš to jistě? Protože...“ Zarazila jsem se, když se z nich ozvalo plačtivé zamňoukání. V matném světle jsem viděla, jak se sítě pohnuly a vylezla z nich vychrtlá, šedě mourovatá kočka. Byl na ni žalostný pohled. Žebra jí bolestně vyčnívala a po pár sekundách potácivé chůze klesla na zadní nohy.

S planoucíma očima jsem se otočila na Scotta a Ryana. „Vy jste té kočce chtěli ublížit!“ „Nechtěli.“ Ryan se mi ale nedokázal podívat do očí. „Já bych nikdy...“

Scott přešlápl z jedné nohy na druhou. „Jo, jasně. Určitě tu budeme ztrácet čas s takovýmhle blbým pytlem blech.“

Stoupla jsem si mezi ně a kočku. Se Scottem jsme se znali od základky, a jestli jsem se něco naučila, tak poznat, kdy lže. „Teda, tohle je ubohý dokonce i na tebe, Scotte.“

Tváře se mu zalily červení. „Řekl jsem ti přece, že mi na tý pitomý kočce nezáleží. A co je ti vůbec po tom?“

„To si vážně myslíš, že tě nechám ubližovat bezbrannému zvířeti?“ Hlas mi zesílil. Scott mi lezl na nervy vždycky, ale z nějakého důvodu jsem tentokrát měla dost problém udržet svůj hněv na uzdě. „Takhle ty si v sobotu večer užíváš? Připadáš si jako hodně velkej chlapák?“

„Drž už hubu!“ Scott na mě vztekle zíral a na okamžik se mi zdálo, že jsem v jeho očích zahlédla i něco jiného, co vypadalo skoro jako lítost, hned vzápětí to ale zase zmizelo.

Na základce jsem se Scottem chvilku kamarádila. Byl první, kdo se se mnou dal do řeči, když jsem se přistěhovala, a to i přesto, že si z něj kamarádi utahovali, že se přátelí s holkou. Naše kamarádství ovšem nemělo dlouhý život. Skončilo v den, kdy jsem ho načapala, jak s několika dalšími kluky hází před školou kamení po zraněné vráně. Shodila jsem ho na zem a vysvětlila jsem mu pěkně od plic, že s někým jako on se kamarádit nebudu. Jakékoli přátelské city, které by vůči mně snad choval, se potom, co jsem ho před celou školou takhle ztrapnila, úplně vytratily.

„Tak mi tu hubu pojď zavřít.“ Hned jak jsem to vyslovila, jsem sama užasla, co to sakra dělám. Proč tady provokuju někoho, kdo je o dobrých patnáct centimetrů vyšší a přinejmenším o osmnáct kilo těžší – a kdo mě už teď nemůže ani vystát?

Scottův obličej potemněl. „Táhni mi z očí, Greyová, jestli víš, co je pro tebe dobrý.“

„Nebo co?“ Přistoupila jsem k němu ještě o krok blíž. „Taky mě zmlátíš?“

„Hele! Nikdo tady nikoho nemlátil.“ Ryan položil Scottovi ruku na rameno. „Pojď, Scotte, už půjdeme. Nestojí to za to, brácho.“

Scott ale Ryanovu ruku setřásl. „Se mnou nikdo takhle mluvit nebude.“

Zkus mě zastavit, ozval se mi v hlavě zlomyslný hlásek. Jiný mě zase nabádal, ať se uklidním a vezmu zpátečku, ale ignorovala jsem ho. Místo toho jsem se posměšně zachechtala. „No tak pojď a zavři mi pusu, jestli to dokážeš. Teda – jestli jsi na to dost chlap.“

Scottovy oči se nebezpečně zaleskly, když ke mně pokročil blíž.

„Vole, nebudeš se přece prát s holkou.“ Ryan teď zněl už vyloženě vyděšeně.

„Sklapni, Ryane,“ řekli jsme se Scottem oba současně. Ušklíbla jsem se a Scottovi se rozšířilo chřípí.

S povzdechem jsem se podívala na svůj kabát. „Akorát zkus moc nekrvácet, jo? Z tohohle se krev strašně špatně dostává.“

Scott ze sebe vydal jakýsi přidušený zvuk a zvedl pravou ruku. Ryan na něj cosi zakřičel. Netušila jsem, jestli se mě chystá praštit. Nebyla jsem si ani jistá, jestli to ví sám Scott.

Uši mi zaplnil řev a tělem se mi začal šířit zvláštní žár a brnění. Nebyly vůbec cítit jako ta planoucí energie, kterou jsem uvolnila před několika hodinami. V tomhle ohni nebylo žádné uzdravení, jen vztek a divoká rozjařenost, asi jako když vypustíte z klece lva. Na pozadí mé mysli se zvíře protáhlo a celé se zatetelilo radostí. Zamrkala jsem a bylo mi, jako kdyby mi někdo z očí strhl závoj. Celý svět jsem náhle viděla nečekaně ostře.

Moje pravá pěst se střetla se Scottovým obličejem ještě dřív, než jsem si vůbec stihla uvědomit, že jsem ho praštila. Sledovala jsem, jak pod tíhou mého úderu zavrávoral dozadu, a bolest v kloubech na rukou jsem přitom sotva zaregistrovala. Ještě, zařvalo zvíře a moje druhá ruka se sama sevřela v pěst.

Scott se vzpamatoval rychleji, než jsem čekala, a shýbla jsem se právě včas, abych se vyhnula mocné ráně, která by mě jinak určitě poslala do bezvědomí. Spodním rtem mi projela ostrá bolest a v ústech jsem ucítila železitou pachuť.

„Scotte!“ zaječel Ryan, ale jeho hlas mi v uších zněl jen tlumeně. „Co to sakra děláš?“

Moje levá pěst se Scottovi zaryla do brady rychleji, než bych vůbec považovala za možné, a úplně ho vyvedla z rovnováhy. Otočila jsem se na špičce nohy, o níž jsem si byla dost jistá, že jsem si ji před pouhými pár minutami podvrtla, a uštědřila jsem mu dobře mířený kopanec do břicha. O nic podobného jsem se nikdy předtím ani nepokusila. S bolestným zasténáním se zlomil v pase a mně se rty zvlnily ošklivým úsměvem. Zvíře zlomyslně zajásalo.

Scott zařval a vrhl se po mně jako rozzuřený býk, ale já jsem o kousek ustoupila a on proplachtil kolem mě. Slyšela jsem, jak v sobě Ryan za mnou dusí smích, ovšem Scotta to zřejmě jen ještě víc rozběsnilo. Otočil se a se zvednutýma rukama se na mě vrhl.

Pěst mi vystřelila tak rychle, že jsem ji vnímala jen jako rozmazanou šmouhu, a s odporným křupnutím narazila Scottovi do nosu. Padl na kolena a oběma rukama si zakryl obličej. „Ty mrcho!“ zavyl. „Zlomilas mi nos!“

Stála jsem nad ním s rukama v bok a při pohledu na svého pokořeného soupeře jsem zakoušela sladký pocit vítězství. Těšilo mě, jak snadno jsem dostala na zem kluka, který je větší a silnější než já. „Máš kliku, že jsem ti toho nezlomila víc, blbečku,“ vyštěkla jsem, celá omámená svou převahou.

„Ježíšikriste, Saro!“

Ucítila jsem na sobě Ryanův pohled a uviděla jeho zděšený výraz, když očima sklouzl ode mě ke svému skučícímu příteli. Bylo to, jako kdyby mi někdo najednou vychrstl do obličeje kbelík studené vody. Hněv ze mě okamžitě vyprchal a s ním i ten podivný žár, který mě jen před několika minutami dočista pohltil. Co to dělám? pomyslela jsem si, když se svět kolem mě vrátil do normálu a já zůstala vyděšeně zírat na Scottův zakrvácený obličej. Nos měl groteskně napuchlý a kolem očí se mu už teď začínaly dělat modřiny. Nejsem žádná světice, ale ještě nikdy jsem nikoho takhle surově nezbila. Z pomyšlení na to, co jsem udělala, se mi zvedl žaludek.

„Scotte, moc mě to –“

„Drž se ode mě dál, ty blbko jedna pošahaná!“ zavrčel a zvedl ruku, abych se k němu nemohla přiblížit. Jak promluvil, kameny před ním skropila sprška krve.

Ucouvla jsem, když se vrávoravě postavil, a měla jsem takové výčitky svědomí, že se mi z toho dělalo úplně zle. Co do mě sakra vjelo, že jsem se na něj takhle vrhla? Jasně, naštval mě s tou kočkou, ale kdybych ho nechala na pokoji, šel by si po svých. Schválně jsem ho vyprovokovala a pak jsem dala první ránu. Vzpomínka, jak jsem ho poprvé praštila do obličeje, mě naplnila odporem. Bylo to, jako bych byla něčím posedlá, a kdyby Ryan nepromluvil a neprobudil mě, těžko říct, čeho bych byla schopná.

„Jen jsme trochu blbli. Přece víš, že bychom té kočce nic neudělali, že jo?“ zeptal se Ryan a přiměl mě vzhlédnout a podívat se mu do očí. Došlo mi, že mluví pravdu.

Otočil se a pomohl Scottovi vyšplhat nahoru na násep. Jakmile jsem osaměla, sklouzla jsem na zem, přitáhla si kolena k tělu a objala jsem je rukama. Bylo to zvíře. Vždycky jsem ho držela na uzdě, ale kdykoli jsem vložila energii do léčení, cítila jsem, jak se hýbe, jak se mocně opírá do zdí svého vězení. Dnes jsem spotřebovala tolik sil, že jsem nad ním ztratila kontrolu – a vida, co se stalo.

Od svých deseti let jsem se s nikým neprala, a rozhodně jsem se přitom nikdy nesnažila tomu druhému takhle ublížit. Zatraceně, nikdy předtím jsem se takhle nehýbala. Vůbec se nedivím, že se na mě Ryan díval jako na nějakou zrůdu.

Mé nešťastné úvahy přerušilo slabé zamňoukání, a když jsem zvedla hlavu, uviděla jsem vedle sebe sedět toho vyzáblého kocourka. Takhle zblízka vypadal ještě zuboženěji. Měl jen půlku ocásku, jedno ucho úplně na cáry a celé tělo se mu třáslo, jako kdyby se do něj opíral vítr.

„No ahoj, čičino.“ Natáhla jsem se a pohladila jsem kocoura vzadu po hlavě. Zasyčel na mě, ale o útěk se nepokusil, takže jsem poznala, že je na tom opravdu bídně. Zvířata, hlavně ta nemocná, to ke mně přitahuje. Myslím, že mou sílu dokážou vycítit, i když ji v sobě uzamknu. I tak ale občas potřebují trochu povzbudit – hlavně ta divoká –, aby překonala svůj přirozený strach z lidí.

Trochu jsem proto své energii pootevřela vrátka a nechala jsem přes kocoura přejít uklidňující vlnu. Do půl minuty přestal syčet a opřel se mi o nohu. Jakmile jsem se ho mohla dotknout prsty, vyslala jsem do jeho slabého tělíčka proud léčivé energie. Okamžitě se položil na zem. Rukou jsem mu putovala dolů po zádech a hledala poraněná místa. Úplně jsem přitom cítila, jak mu z kůže lezou kosti. Měl prašivinu a srst plnou blech, ale nikde žádné zlomeniny. Blech i prašiviny jsem ho zbavila, postarala jsem se o pár škrábanců a odřenin a odstranila jsem mu infekci z plic. Potom jsem ruku zase odtáhla, spokojená, že bude v pořádku.

„A je to. Pořád jsi jedno z největších ubožátek, co jsem kdy viděla, ale myslím, že se z toho dostaneš.“ Pomalu jsem vstala, pořád ještě trochu přešlá z druhého dnešního léčení. „Odteďka se drž od těch protivných kluků dál, jasný?“

Kocour se svýma jantarovýma očima vpil do mých a smutně zakníkal.

„Nic takového,“ varovala jsem ho, a trochu mě přitom bodlo u srdce. „Nemůžu tě s sebou vzít. Nesmím už domů tahat žádná další opuštěná zvířata.“

Vstal, roztřeseným krokem došel až ke mně a začal se mi vyhublým tělem otírat o lýtka. I přes džíny jsem cítila jeho žebra.

„Tohle není fér,“ povzdechla jsem si a sehnula se pro něj. Hned jak se ocitl v mé náruči, dal se do hlasitého předení. „No tak fajn, můžeš teď se mnou jít domů, ale za nic neručím. Můj strýc si na kočky dvakrát nepotrpí a ještě mi tak úplně neodpustil toho posledního podnájemníka, co jsem mu domů přinesla.“

* * *

Ocelové dveře se na dobře promazaných pantech nehlučně otevřely. Vklouzla jsem dovnitř a velice potichu jsem je za sebou zase zavřela. Přivítalo mě jen ticho. Pousmála jsem se, ale jak mě zaštípal rozražený ret, úsměv se postupně změnil v škleb. S očima zalitýma slzami jsem prošla skladištěm k zadní zdi a tam jsem kocoura položila na podlahu. Vylezla jsem po jednom z bytelných regálů až ke stropu, nacpala ruku pod jeden z kachlíků a vytáhla jsem odtamtud malou černou kovovou skříňku. Uvnitř bylo pár stovek dolarů a malinká lahvička trollí žluči, zhruba o polovinu menší než ta, kterou jsem dala Malloyovi. Tahle žluč byla součástí mých soukromých zásob a Remy trval na tom, abych ji měla někde po ruce pro případ nouze. Obvykle jsem se uzdravovala velice rychle a stonala jsem málokdy – výhoda toho, když má člověk léčivou sílu –, jenže by mi nijak neprospělo, kdyby mě Nate viděl s nateklou pusou.

Odzátkovala jsem lahvičku, navlhčila jsem si jejím obsahem prst a nanesla si štiplavou tekutinu na odulý ret i na potlučené klouby na rukou. Nejdřív to docela pálilo, ale po chvíli, když štípání konečně přestalo, se dostavila blažená otupělost. Nepotřebovala jsem ani zrcadlo a věděla jsem, že už se mi ret začíná hojit. Nepotrvá dlouho a bude úplně v pořádku. Zlomené kosti sice žluč vyléčit nedovede, ovšem škrábance a odřeniny po ní zmizí za pár minut. Namazala jsem si troškou klouby, sledovala, jak se zarudnutí vytrácí, a přitom jsem se snažila nemyslet moc na Scotta, kterému asi právě teď někde rovnají nos. Znovu jsem lahvičku zazátkovala a vrátila jsem ji zpátky do úkrytu ve stropě. Pokud by ji teď někdo opravdu potřeboval, tak Scott, pomyslela jsem si.

„Pojď, čičino.“ Zdvihla jsem znovu kocoura a vydala jsem se ke schodům.

S Natem jsme měli celý dům pro sebe, což nebylo vůbec k zahození. Před lety sloužilo první podlaží jako knihkupectví, které pak ale s příchodem velkých řetězců zavřeli. Nate se tehdy rozhodl, že úloha pana domácího s sebou nese zbytečně moc nepříjemností. Peníze z nájmu vlastně doopravdy nepotřeboval, a tak si řekl, že už to tu znovu pronajímat nebude. My dva jsme bydleli ve dvoupodlažním bytě ve druhém patře, přízemí jsme využívali převážně jako skladiště a Nate si tu zřídil vlastní domácí tělocvičnu.

Vyvlekla jsem své znavené tělo do schodů a tiše jsem vklouzla do bytu. Podle zvuků linoucích se z pracovny jsem usoudila, že Nate sedí u počítače a pracuje. Tiše jsem se proplížila kolem otevřených dveří a doufala, že je příliš zabraný do práce, než aby můj příchod zaznamenal.

„Zase jsi zmeškala večeři.“

Vrátila jsem se zpátky a s omluvným úsměvem se zastavila v chodbě. „Ztratila jsem pojem o čase, promiň.“

Nate na mě přes vrchní stranu monitoru upřeně pohlédl zelenýma očima, které se nápadně podobaly těm mým. Měli jsme i stejné kaštanové vlasy a nazlátlou pleť, díky čemuž jsme si byli tak podobní, že nás lidé často považovali za otce a dceru. Nate už měl nicméně vlasy trochu prokvetlé, takže vypadal na víc než na svých skutečných devětatřicet let. Podle mého názoru se k němu ale šedá ve vlasech hodila. Anebo jsem si to aspoň říkala, abych se necítila tak provinile, že mám pár těch šedin na svědomí.

Vlasy měl rozcuchané a soudě podle kruhů pod očima se zase pořádně nevyspal. Na své nejnovější knize pracoval ve dne v noci a sotva vycházel ven, aby se najedl nebo si trochu zdříml. Takový byl pokaždé, když se blížil ke konci první verze rukopisu. Nate psal thrillery z vojenského prostředí a zrovna měl rozpracovanou čtvrtou knihu série. A byl vážně dobrý. Sice o tom nevěděl, ale všechny jeho knihy jsem četla.

„Co jsi proboha zase kde dělala? Vypadáš, jako by ses s někým porvala.“ Neznělo to vyčítavě, jen zklamaně. Otevřela jsem pusu, abych to popřela, ale on mě rovnou usadil: „Máš na kabátě krev.“

„Aha.“ Zamračila jsem se na drobné skvrnky od zaschlé krve na přední straně svého béžového kabátu. „A tenhle je zrovna můj nejoblíbenější. Měla bych si ho jít namočit do studené vody.“

„Saro,“ pronesl varovným tónem. Zarazila jsem se a on si zhluboka povzdechl. „Co se stalo?“

Ušklíbla jsem se. „Říkáš to, jako bych se prala každý druhý den.“

„Takže jsi se prala.“

Dostal mě. „Měla jsem k tomu ale opravdu dobrý důvod.“ Zvedla jsem kočku, aby ji přes monitor viděl. Nate upřeně hleděl na vychrtlý chomáč chlupů v mé náruči. „Je ta věc vůbec naživu?“

„Jasně že je!“ Pohladila jsem kocoura po hlavě a on hlasitě zapředl. „Myslíš si snad, že bych tady pobíhala s mrtvou kočkou?“

„A na to ti mám vážně odpovídat?“

Zaškaredila jsem se na něj. „Že bych ti o tom neřekla? Dala jsem se na voodoo a myslela jsem, že bych to mohla pro začátek zkusit s kočičími zombíky.“ Zajímalo by mě, co by asi řekl, kdyby zjistil, že existují lidé, kteří opravdu dovedou oživovat mrtvá těla.

Díval se na mě, jako kdyby se snažil rozhodnout, jestli to má být nějaký vtip. Využila jsem příležitosti a pokusila se proklouznout pryč.

„Ne tak rychle. Pořád jsi mi neřekla, co se stalo. Posaď se.“

Usedla jsem na židli před stolem a položila jsem si kočku na klín, zatímco Nate se svým elektrickým invalidním vozíkem manévroval kolem desky stolu. Zaparkoval zhruba půl metru ode mě. „No tak to vyklop,“ vyzval mě.

Pověděla jsem mu, že jsem viděla Scotta a Ryana pronásledovat kočku a že jsem za nimi šla až na pláž. Vyprávěla jsem o hádce mezi mnou a Scottem a snažila jsem se přitom moc nezabíhat do podrobností. V mém podání to vyznělo spíš jako drobná, nevýznamná potyčka než jako rvačka. Pořád jsem se styděla a bála toho, co jsem udělala, a nechtěla jsem to v duchu znovu prožívat.

„Tak odkud se vzala ta krev?“

„No... ten drobek tady je celý poškrábaný. Asi jsem se umazala od něj.“

Vrhl na kočku podezíravý pohled. „Když už tak přišla řeč na tvého nového přítele – co s ním máš v plánu udělat?“

„Nevím,“ odpověděla jsem podle pravdy. „Právě teď ho chci umýt a nakrmit.“

Nate dlouho mlčel. Čekala jsem, že mi vynadá hned dvakrát – jednou za to, že se peru, a podruhé za to, že jsem přinesla domů další opuštěné zvíře. Ne že by můj strýc zvířata nesnášel. Jenom měl ve svém domě rád pořádek a zvířata nebyla zrovna nejčistotnější spolubydlící na světě.

Jako na zavolanou se do pokoje přibelhala Daisy, naše třínohá fenka bígla. Kde o tu nohu přišla, netuším. Vídávala jsem ji na nábřeží a fascinovalo mě, že se dokáže pohybovat i po třech. Jednou, asi před šesti měsíci, nicméně nebyla dost rychlá a srazilo ji auto. Její uzdravení mi dalo dost zabrat, ale zachránila jsem ji. Nate nebyl vůbec nadšený, když jsem se s ní doma objevila, ovšem kdo by dokázal vyhodit třínohého psa zpátky na ulici? Teď ho Daisy doprovázela takřka na každém kroku, a i když by to Nate nikdy nahlas nepřiznal, věděla jsem, že ho její společnost těší.

Daisy ke mně přišla a zavětřila, a kocour na ni varovně zasyčel. Fenka se schlíple usadila na zadek, aby si nového příchozího prohlédla z bezpečné vzdálenosti.

„Saro, je ti sedmnáct a bez ohledu na důvody už jsi na pranice s kluky na molu trochu stará.“ Pokusila jsem se něco namítnout, ale umlčel mě mávnutím ruky. „Trávíš až příliš mnoho času o samotě, místo abys chodila ven s přáteli a trochu se bavila. S kluky bys měla chodit na rande, a ne se s nimi prát.“

Trochu jsem se na židli zavrtěla. Byla jsem si celkem jistá, že žádnou jinou náctiletou holku rodiče nenabádají, aby chodila na večírky a na rande. „Já přece kamarády mám,“ namítla jsem chabě. No dobře, možná jsem nikdy s nikým nerandila a nejsem zrovna lvice salónů, ale pár kamarádů se najde. Co se dívek týče, ty ze mě moc odvázané nejsou. Netuším proč. Ne že by mě vyloženě nesnášely, jen se v mé společnosti necítí příjemně.

Nate si posměšně odfrkl. „Myslíš kamarády, jako je Greg? Tak tomu tedy říkám vzor dobrého chování. Předpokládám, že to on tě naučil se rvát.“

„Greg není špatný kluk – a ne, on mě to neučil. Jen proto, že jezdí na motorce, nemusí být hned kriminálník.“ Tedy, jedna taková maličkost by tu byla, ale řekla bych, že záznamy v trestním rejstříku se u mladistvých po dovršení osmnácti let nepočítají. A stejně jsem se o tom Nateovi nehodlala zmiňovat.

„Možná není kriminálník, ale rozhodně to není žádný andílek.“

Musela jsem potlačit úsměv, protože v tomhle se Nate nepletl. Greg opravdu není žádný svatoušek. Je o rok starší než já, a když jsem začala chodit na střední a potkala ho poprvé, už z něj měla vítr celá škola. Vyrůstal v motorkářském obchodě svého strýce, byl svalnatější a drsnější než většina starších kluků a nebál se to dokázat. Něco na tom, jak rošťácky skláněl hlavu, a na tom, jak se jeho zelené oči leskly, když se usmíval – nebo mračil –, vás buď přitahovalo, nebo k smrti děsilo. Nevím, jestli to bylo tím, že si dělal věci po svém a neřešil, co řeknou ostatní, nebo možná skutečností, že ačkoli by mohl ve škole každého šikanovat, sám dospěl k rozhodnutí, že to dělat nebude, ale okamžitě se mi zalíbil. S ostatními studenty moc nepekl, takže jsem si nebyla tak úplně jistá, proč se spřátelil zrovna se mnou. Jednoho dne si ke mně prostě přisedl na obědě a pak, když dostal první motorku, občas mě na ní svezl a bral mě spolu se svými kamarády k Jedovi. Jednu chvíli jsem do něj dokonce byla tak trochu zakoukaná, ale pak mi jeho kamarád Mike řekl, že jim připomínám Gregovu mladší sestřenku, což mé vroucí city k němu poněkud zchladilo.

Stýskalo se mi po něm. Po maturitě se s Mikem přestěhovali do Filadelfie a začali pracovat v továrně na automobilové díly, kterou vlastnil Mikeův strýc. Nebyl to sice nejlepší flek na světě, ale dokud Gregovi stačil pokrýt nájem a pomohl mu udržet motorku v chodu, byl tam spokojený. Pořád jsme si mailovali, ale už uplynul víc než týden od chvíle, kdy jsem o něm slyšela naposledy.

„Greg se odstěhoval do Filadelfie, pamatuješ? Od června jsem ho neviděla.“

„No, nebudu předstírat, že mě to mrzí.“ Poklepal na područku vozíku. „A co Roland? Pamatuju se, že jste vy dva bývali nerozluční. A s Peterem taky.“

„Pořad se vídáme. Jen teď prostě každý máme rád jiné věci, to je všechno.“ Ne že by se mě Roland nepokoušel vtáhnout do společnosti, občas jsem s ním i na nějaký ten večírek šla. Jen jsem si na to ani zdaleka nepotrpěla tolik jako můj nejlepší kamarád. A Roland to chápal, přestože byl široko daleko pravděpodobně jediný.

„Vypadá to, že ses za posledních pár let trochu uzavřela před světem. Není zdravé nikoho k sobě nepouštět.“ Prohrábl si rukou vlasy. „Je to asi moje chyba. Když jsi byla menší, nechával jsem tě příliš často samotnou. Vím, že nejsem tvůj otec... Jen bych si strašně přál najít si k tobě cestu.“ Věnoval mi úpěnlivý pohled. „Trávíš strašnou spoustu času sama bůhvíkde a kdo ví, čím se tam zabýváš. Nemám tušení, kde jsi nebo co děláš.“

„Nate, já...“ Zaváhala jsem, protože se zdálo, že to pokaždé končí stejně. Co jsem mu asi tak měla říct? „Hej, Nate, víš ty co? Dnes jsem někomu zachránila život. Mám ti takovou jednu úžasnou schopnost, díky které dokážu léčit všechno možné. Ale páteř ti neopravím, protože na lidi to nefunguje. Jo, a mimochodem, nemohla bych pozvat svého kámoše trolla na večeři?“

Stiskl knoflík na svém vozíku a ten začal znovu couvat ke stolu. „Běž si dát večeři. Nechal jsem ti v troubě lasagne.“

Donesla jsem kocoura do kuchyně, našla jsem mu tam plechovku tuňáka a v duchu si poznamenala, že mu musím zítra obstarat nějaké krmení. Daisy šla hned za námi, a tak jsem jí taky dala do misky něco k snědku a teprve pak jsem si strčila do mikrovlnky vlastní večeři.

Nateovy lasagne patřily mezi moje nejoblíbenější jídla, ale když se teď v mém nitru svářelo tolik emocí, mohla bych tu klidně žvýkat lepenku a ani bych si nevšimla. Co se to se mnou tam na pláži stalo? V průběhu několika hodin jsem se od zachraňování životů dostala k tomu, že jsem někomu ublížila. Dost mě vyděsilo, čeho jsem schopná.

A navíc jsem Nateovi zase zalhala. Tiše jsem seděla u malého kuchyňského stolu a vidličkou jsem postrkovala jídlo po talíři. Strašně nerada jsem Natea balamutila, ale v mém životě se vyskytovalo až příliš mnoho věcí, o kterých jsem mu prostě říct nemohla. Bylo jednodušší ho zklamat než se mu pokoušet říct pravdu.

Kéž by existoval nějaký způsob, jak vzdálenost mezi námi překlenout. Byl moje jediná rodina a věděla jsem, že by si táta přál, abychom si byli blízcí. Nate žádnou chybu neudělal, po tátově smrti mi byl dobrým rodičem. Přišla jsem k němu dost pošramocená, tudíž jsem nikdy nebyla tak otevřená, jak bych asi jinak mohla. A pak jsem potkala Remyho a objevila jsem skutečný svět a najednou jsem měla spoustu tajemství, o která jsem se s nikým nemohla podělit.

Ne že by mi na Nateovi nezáleželo, měla jsem ho radši než kohokoli jiného na světě. Akorát jsme neměli skoro nic společného, Nate byl jeden z těch lidí, co nevěří na nic paranormálního, nadpřirozeného ani na cokoli, pro co neexistuje solidní vědecké vysvětlení. Nikdy nečetl fantasy ani se nedíval na filmy nebo seriály o nadpřirozenu. Šílel, když jsem dokolečka sledovala Buffy, takže jsem se na seriál obvykle raději dívala u sebe v pokoji. Svým způsobem byl ještě uzavřenější než já, a nebyla jsem si jistá, jestli by pravdu o mých schopnostech a skutečném světě vůbec unesl.

Opláchla jsem po sobě talíř a s kocourem v náruči jsem se vydala po schodech nahoru. Vrchní patro našeho domu bylo rozdělené na půdu a otevřený prostor sloužící jako moje ložnice. Něco na způsob loftu, jen bez kuchyně. Na jedné straně stála má postel, prádelník a psací stůl. Pod velkým oknem na druhé straně byl omšelý zelený gauč, který byl pod nánosem oblečení a knih sotva vidět, a vedle něj se tyčily dvě vysoké nacpané knihovničky. Můj otec učil angličtinu a miloval knihy, hlavně klasiky. „Nikdo, kdo má Boha a společnost dobrých knih, není bez přátel,“ říkával. Před pár lety jsem si ten citát vyhledala a zjistila jsem, že jeho autorkou je Elizabeth Barrettová-Browningová. Co se týče Boha, tam si občas nejsem úplně jistá, ale ohledně knih s tátou i Browningovou souhlasím. Přečetla jsem všechny jeho knížky a přidala jsem do sbírky i pár vlastních. Myslím, že by ho potěšilo, kdyby věděl, že jeho vášeň pro čtení sdílím.

Stěny v pokoji jsem měla holé, až na pár fotek táty a ještě několik dalších, na kterých jsem byla s Rolandem a Peterem. Roland tvrdil, že má depku z toho, jak je můj pokoj prázdný, a neustále naříkal, že odmítám vyměnit tátovo staré stereo za novější model. Já jsem ale měla ráda svůj prostor. Poskytoval mi soukromí a vlastní koupelnu, i když nebyla o moc větší než skříň. A úplně nejlepší bylo, že tu byla spousta oken s výhledem na zátoku. Co víc by si mohla holka přát?

„Tak jo, kocoure, než se jen krůčkem přiblížíš k mému nábytku, pořádně tě vydrbeme.“ Popadla jsem Daisyin šampón a ručník a začala jsem špinavé zvířátko drhnout od hlavy k patě. Po jídle a léčení byl kocourek příliš otupělý, než aby se se mnou pořádně pral, a když jsem ho utírala ručníkem, předl jako malý motorek. Položila jsem ho na gauč na starou deku a on se blaženě protáhl a stočil se do klubíčka – jako doma.

Přinesla jsem záchodek po našem posledním hostu z čeledi kočkovitých a pak jsem nechala kocoura trochu zdřímnout a sama jsem skočila do sprchy s nadějí, že ze mě horká voda smyje víc než jen špínu nasbíranou během dnešních událostí. Nic mi ovšem nedokázalo vyhnat z hlavy vzpomínky na příhodu se Scottem. Vždycky jsem se považovala za dobrého člověka, ale jen zrůda by si dokázala vychutnávat, že ubližuje někomu jinému, tak jako já v té chvíli. Navzdory horké vodě jsem se zachvěla.

Zatímco jsem se sušila, vrátila jsem se v myšlenkách k rodince bažiňáků a uvažovala jsem, jak se jim asi daří. Namísto toho, aby oplakávali ztrátu dítěte, jsou dnes večer Fren a Mol doma se svým novorozeným miminkem. Dnes jsem zachránila život – a to se přece taky počítá. Stačí to jako odškodné za tu příšernou věc, co jsem vyvedla potom?

Oblečená v tílku a svých oblíbených pyžamových kalhotách jsem zastrčila do přehrávače cédéčko Fleetwood Mac a vzala jsem si do postele skicák. Po tátovi jsem zdědila sbírku cédéček a vášeň pro rockovou hudbu ze sedmdesátých let. Hudební vkus byl jedna z mála věcí, které jsem sdílela i s Natem. Příležitostně si ode mě dokonce půjčoval cédéčka. Setřásla jsem lítost a nalistovala ve skicáku prázdnou stránku. Nebýt celého toho mého tajného života, mohli jsme si být se strýcem mnohem bližší.

Myslela jsem na bažiňáky a vybavila jsem si obraz jejich děťátka, které jsem svírala v rukou. Tužka mi létala po papíře, jak jsem se pokoušela zachytit jeho podobu. Ztvárnila jsem ho ve své náruči, protože tak jsem si ho dokázala vybavit nejlépe – okamžik, kdy otevřel pusu a poprvé zaplakal. Když jsem skončila, usmála jsem se na kresbu malého tvorečka s nešťastně zkrouceným pomačkaným obličejíkem a malou pusinkou otevřenou v němém výkřiku. Nebyla jsem sice žádný da Vinci, ale moje kresby nebyly úplně k zahození. A stejně jsem je nikomu neukazovala.

Mou pozornost upoutalo zaklepání na jedno z oken a odtrhlo mě od výkresu. Doběhla jsem k oknu a pustila dovnitř velkou černou vránu. Pták zakrákal, několikrát prolétl pokojem a potom mi přistál na natažené ruce.

„Že se taky ukážeš, Harpere,“ vynadala jsem mu a pohladila jsem ho po hladkém peří vzadu na krku. Byl pryč dva dny a už jsem se bála, že se dostal do potíží. Technicky vzato s námi sice nebydlel, ale rád se zdržoval poblíž, hlavně na střeše. Poté co jsem ho zachránila před Scottem, mě svým způsobem adoptoval, přestože si pořád rád dělal věci po svém. „Jestli máš hlad, v misce je jídlo,“ řekla jsem mu, když se neklidně zavrtěl, což byla známka, že by si rád dal nějaký pamlsek. Nijak mě nepřekvapilo, když se pustil mé ruky, vylétl z okna a zamířil na střechu. Několikrát už mě při rozhovoru s ním napadlo, že mi možná rozumí. Četla jsem, že vrány jsou prý velice inteligentní, a když jsem Harpera uzdravila, dostal ode mě pořádnou porci energie. Kdo ví, jaké další účinky moje síla na zvířata má.

Nechala jsem mu okno otevřené a posadila jsem se k notebooku, abych zkontrolovala aktivitu na síti. Dnes jsem už podruhé použila trollí žluč, abych za ni pro Remyho koupila léky, a trpěla jsem strašným stihomamem, že ji někdo vystopuje až ke mně, ale hlavně k Remymu. Právě proto jsem obchodovala výhradně s Malloyem. I přes svou prohnanost byl totiž, alespoň co se jeho transakcí týkalo, velice diskrétní. V jeho oboru podnikání to ostatně ani jinak nešlo, pokud člověk nechtěl skončit vykuchaný někde v temné uličce.

Na diskuzních fórech panoval čilý ruch. O trollí žluči sice nepadlo nikde ani slovo, ale zaujalo mě jiné vlákno – o upíří aktivitě v Portlandu. Upíři patřili na fórech mezi nejprobíranější témata a pokaždé tam byla fůra příspěvků o tom, jak někdo někde nějakého zahlédl. Nebylo ale těžké odlišit skutečná setkání od falešného humbuku. Já jsem upíra nikdy nepotkala, nicméně jsem o nich věděla spoustu věcí, většinu z nich od Remyho, a díky tomuto vzdělání mi bylo nad slunce jasné, že hollywoodští scénáristé a autoři beletrie nemají o upírech ani páru.

Upíři se obvykle zdržují ve velkých městech, kde mohou lovit a dá se to schovat za vyšší míru zločinnosti. Žijí v covenech a rádi loví v menších tlupách, a ačkoli jsou většinou aktivní v noci, dospělí upíři se mohou vystavit i dennímu světlu, pokud nejde o přímé slunce a netrvá to moc dlouho. Mladší upíři – ti, kterým ještě nebylo ani sto let –, ale nejsou dost silní, aby snesli třeba jen minutu slunečního svitu. Většina mladých i starých upírů ale kontakt se sluncem raději neriskuje, a tak se přes den skrývají.

A nic takového, jako osamělí upíři, kteří se zmučenou duší putují světem a čekají, až je spasí pravá láska, neexistuje. Upíři jsou čiré zlo a jediná dobrá věc na nich je, že se dají s pomocí vhodných zbraní zabít. Bohužel při blízkém střetu s upírem nejsou šance, že se člověk dožije toho, aby o tom mohl vyprávět, moc velké.

Příspěvek o Portlandu upoutal mou pozornost proto, že se Portland nachází jen asi něco přes hodinu jízdy od New Hastings a kdysi jsem tam s tátou žila. O oblasti okolo Portlandu se většinou moc nemluvilo, protože tam nežilo dost lidí, aby se neobvyklá aktivita neprojevila. Když jsem se proto dočetla, že tady za posledních čtrnáct dní zmizely čtyři náctileté dívky, všechny mezi sedmnáctým a osmnáctým rokem, po zádech mi přeběhl mráz. Všechny byly nahlášené jako podezřelé z útěku, a to i přesto, že si žádná z nich nevzala nic s sebou a ani nikdo z jejich přátel téhle verzi nevěřil. Ty dívky se navzájem vůbec neznaly a policie neměla žádné stopy. Podle autora příspěvku to vypadalo, jako by v oblasti řádil upír.

Table of Contents

Nezdolna