PLÁČ NĚMÉHO BOHA – 1. KNIHA

Copyright © 2023 Tereza Matoušková

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9224-3

Obsah

prolog

kapitola první

kapitola druhá

kapitola třetí

kapitola čtvrtá

kapitola pátá

kapitola šestá

kapitola sedmá

kapitola osmá

kapitola devátá

kapitola desátá

kapitola jedenáctá

kapitola dvanáctá

kapitola třináctá

kapitola čtrnáctá

kapitola patnáctá

kapitola šestnáctá

kapitola sedmnáctá

kapitola osmnáctá

kapitola devatenáctá

kapitola dvacátá

kapitola dvacátá první

kapitola dvacátá druhá

kapitola dvacátá třetí

kapitola dvacátá čtvrtá

kapitola dvacátá pátá

kapitola dvacátá šestá

kapitola dvacátá sedmá

kapitola dvacátá osmá

prolog

Nad městem plulo mechanické slunce. Nazlátlá slitina se kdysi leskla, avšak věkem zmatnila a zašla. Ozubená kola klapala zaklesnutá jedno do druhého, občas skřípala, a z toho zvuku běhal po zádech mráz. Nikdy se však nezadrhla. Točila se stále dál a dál, století za stoletím. Ve středu soukolí poblikával obrovský krystal. Světlo dnes mělo bledý umrlčí nádech. Aby ne. Na obloze se držely mraky a vypadalo to na déšť.

Kolos se vznášel ve výšce nad starobylými domy a věžemi na náměstí, i nad novou přístavbou a komíny továren, ze kterých stoupal kouř. Světlo ozařovalo promenády, ulice a parky. Za slunečných dnů se odráželo na hladinách vodních kanálů a průplavů, na nichž se houpaly loďky naložené zbožím nebo uondanými cestujícími.

Ach ano, vzácné chvilky krásného počasí. Tehdy nebe hrálo odstíny červené nebo světle purpurové. Býlí na kopcích za městem rozkvetlo, aby na pár okamžiků vzdorovalo oblakům jedovatých zplodin a přilákalo opylovače. Okolo rumiště zazpívali ptáci. Zvěř vyšla z lesa a uždíbla pár listů pokrytých popílkem.

Teď však obloha získala barvu nehezké podlitiny. Zvedal se vítr, oblačnost houstla a voda v plavebních kanálech byla špinavě šedá. O to víc vynikly ostrůvky odpadků, které v ní plavaly. Květy na stráních zůstaly zavřené a havěť zalezla do úkrytů. Domy za starými hradbami i fabriky na předměstí se utápěly ve stínu.

Kdyby město zdálky pozoroval cizinec, jistě by se v tu chvíli zarazil. Bezpochyby by znal příběh o strašlivé pohromě a světadílu, který bohové uzavřeli do vzduchové bubliny a potopili pod hladinu moře, aby jej uchránili před okolní zkázou. Všichni to vyprávění slyšeli. V představách onoho neznámého muže se pod vodou nacházel blažený kraj – rybnaté řeky, lesy plné zvěře a rozkvetlá luka. Kout, kde nikdo nestrádal a nehladověl.

Déšť, kroupy a lezavý chlad – vše patřilo ke staré zemi, podivnému místu na Souši, které podlehlo zmaru. K čemu sloužily na samém dně oceánu, v ubohém útočišti, kam se muselo natlačit vše, co přečkalo zkázu? Bohové mohli podvodní skrýš proměnit v zahradu, jejíž obyvatelé nepoznali strádání. Neučinili tak. Temně purpurové nebe, kovové slunce, špína a všudypřítomný kouř – takové místo mohl stvořit jedině zlovolný démon. Jací tvorové tu asi žili?

Cizinec by s hrůzou v očích pozoroval bytosti, které nikdy nepoznaly dotek skutečného slunce, protože je nebešťané odsoudili k živoření v příšeří. Ubožáci se ploužili mezi horami nečistot a šrotu. Neuvědomovali si, jak strašlivý je stihl osud. Neznali nic jiného. Po chvíli by si neznámý muž povšiml hrůzné skutečnosti. Bytosti v tom hnusu nejenže přebývaly, ony se v něm rochnily. Každá z nich si zabrala svou hromadu smetí a urputně ji bránila. Jako by tvorům nedocházelo, že to, oč se přetahovali, mělo pramalou hodnotu. Nikdo by se cizinci nedivil, kdyby zhnuseně odvrátil tvář a z děsivého města uprchl.

* * *

Okolo poledne probíhal na hlavní třídě čilý ruch. Obyvatelé města ani v nejmenším neodpovídali představám o stvůrách z hlubin moře. Muži, ženy i děti, kteří křižovali ulice, vypadali obyčejně. Měli ruce, dlouhý trup a nohy, dvě oči, špičatý nos a rudá ústa. Přesto se v jejich vzezření skrývalo cosi rybího. Možná ten dojem budily štíhlé, ostře řezané tváře – z nedostatku slunečního světla křídově bílé, téměř průsvitné.

Vysoké postavy korzovaly pod vývěsními štíty, zastavovaly se, aby si prohlédly šatstvo, nádobí a pochutiny vystavené ve výkladních skříních. Prudké závany větru lomcovaly plášti a sukněmi, rozfoukávaly listy novin a letáky, občas shodily stojan s vystaveným zbožím. Hovor se stáčel k počasí, které se rychle kazilo. Uspěchaní úředníci a paničky z vyšších kast, hokynáři, dělníci i služebné – všichni s obavami zvedali oči k nebesům. Nad sebou však neviděli obraz zkázy, pouze oblohu, pod kterou se narodili a již vídali celý život. Neprožívali ani hrůzu, ani zoufalství, většina z nich se zabývala pouze každodenními starostmi.

„Jestli se do oběda nevyčasí, tak venkovní představení opět zruší.“

„Bude to jenom přeháňka, uvidíš.“

První kapky spadly krátce po obědě. Mechanické slunce zakryla mračna a na město padl stín. Potom se nebesa protrhla. Provazce deště bičovaly dlažbu, vichřice ohýbala okrasné dřeviny a ulice se proměnily v mělké potoky. Nečas vyhnal treperendy z nároží, žebráky ze schodiště u chrámu a chodce přiměl hledat úkryt v podloubí, v nejbližších krámcích nebo lokálech.

Venku nezbylo živé duše. Také náměstí Kněží zelo prázdnotou. Na nároží stál dvoupatrový, bíle omítnutý dům. Zničehonic se dveře otevřely a do sloty vyběhla nesourodá skupinka. Spěchala k drožce. Jednalo se o tři muže a dvě ženy, jedna z nich musela být ještě dívka. Vichr cloumal jejich šaty a vháněl jim slzy do očí. Brzy byli promočení na kost. Postupovali ovšem dál a dál, prali se s běsnícím živlem. Kam tolik spěchali? Proč si nepřáli být viděni?

Jindy by jim nikdo nevěnoval pozornost. Pokud by si jich někdo všiml, prohodil by, že se jedná o šílence, když vyšli ven uprostřed lijáku. Brzy by na ně zapomněl. V tom okamžiku je ale pozorovaly oči, které dobře věděly, co se před nimi odehrává. Tmavě modrá, unavená kukadla ve tváři hladké jako porcelán. Vysoká plavovlasá paní si jednou rukou přidržovala závěs a mračila se, jak se snažila prohlédnout skrz clonu deště. Stála v prvním patře domu, který zdědila po matce. Z oken byl dobrý výhled na hlavní třídu.

Paní si říkala Denyela Soarvet a každý ve městě to jméno znal. Tři muži a dvě ženy venku v dešti nebyli výjimkou. Přesto by je nenapadlo, že je sledovala zrovna ona. Proč taky? Paní žila v teple a pohodlí. Měla pleť bez jediného kazu, nakadeřené vlasy, róby pošité perlami, diamantové náušnice a prsteny. Co mohla mít společného s pěti zmoklými postavičkami na ulici?

Některé jizvy byly okem neviditelné. Neskrývaly se pod šaty, ani pod tlustou vrstvou líčidel, kde stále mohly být objeveny. Nenacházely se totiž na kůži. Daly se spolehlivě zamaskovat úsměvem, ze kterého bolely lícní svaly. Denyela se usmívala často. Když se však dívala dolů do ulice, její tvář zůstávala vážná.

Vepředu kráčel kněz v bílém plášti, ze kterého čouhalo lékařské náčiní. Svému řemeslu se věnoval dlouho a myslel si, že ho dělá dobře. Převahu skrýval za přesně vyměřenou míru účasti. Působilo to strojeně, částečně také proto, že občas vypadl z role a neodpustil si kousavou poznámku. Za roky služby otupěl a nedocházelo mu, že by ostrá slova mohla působit necitlivě, možná dokonce přezíravě. V jeho okolí zanechávala neurčitý pocit ponížení. Šlo však o velkého odborníka, takže mu nikdo neřekl ani popel. Škoda. Kdyby lékař věděl, že svým chováním ostatním ubližoval, zamyslel by se nad sebou a dával si větší pozor. Nechtěl přece nikomu působit bolest. Stal se lékařem, aby pomáhal. Ne, aby kvůli němu děvčata brečela do polštáře.

Vedle kněze cupitala mladá žena z kasty oddaných. Vypadala otupěle. Krčila se před poryvy větru, který lomcoval narychlo zapnutou pelerínkou. Nemohla si pomoci a styděla se, ačkoli jí řekli, že neměla proč. Naopak – bylo její povinností udržet krev v rodové linii čistou. Neduživé dítě znamenalo zátěž pro celou společnost. Jako zkažený plod, který vysával mízu ze stromu, tak ji to učili. Hlavně si nesměla nic vyčítat. Brzy znovu otěhotní a porodí zdravého potomka. Potěší otce, který pracoval jako úředník v paláci. Udělá radost manželovi, jehož vybrali rodiče na doporučení kněží, kteří pečlivě prošli rodokmeny a uznali, že to spojení bude dobré. Splní povinnost vůči pánům z kasty zasvěcených a bohům. Cítit hanbu měla nádenice, která se zapomněla na tancovačce a pak vyhledala pomoc andělíčkářky. Spodina se množila jako zvířata a jejich ratolesti přicházely na svět prolezlé chorobami. Dívka z kasty oddaných udělala všechno správně. Tak proč jí připadalo, že selhala?

Tři kroky za mladou ženou kráčel její choť. Hlavu držel skloněnou. Plánoval se večer sejít s přáteli a příšerně se opít. Teď se od něj očekávalo, že bude manželce oporou. Netušil, jak na to, a nejradši by utekl. Jenomže mu říkali, že chlapi neutíkají. A nepláčou. Ještěže mu nezakázali sklenku. Suitu uzavírali rodiče. Možná patřili k děvčeti, možná k manželovi. Také hleděli do země, jako by se snažili být neviditelní. Denyela viděla z domu odnaproti vycházet desítky podobných skupinek. Občas zahlédla osamocenou ženu. Některé stěží zadržovaly slzy.

Plavovlasá paní si matně pamatovala na časy, kdy byla copatá holčička. Dospělí jí nechtěli prozradit, co se v sousedství dělo. Mluvili o bílé budově jako o domě, kde se děly věci. Když malá Denyela položila otázku, co tam ženy dělaly, dostalo se jí vyhýbavé odpovědi, že stonaly. Kněží z bílého domu jim moc a moc pomáhali. Holčička se s vysvětlením nakonec spokojila a přestala pátrat po podrobnostech.

Bílý dům na náměstí Kněží se vrátil do středu pozornosti, když Denyela dospívala. Stal se pojmem, kterým se učitelky oháněly při sebemenším náznaku nevhodného chování. Vytahovaly ho, když dívka odmlouvala nebo se vyplížila z domu bez dozoru. Měla ho na talíři pokaždé, když ji přistihly, že se usmála na chlapce. Bylo jí naprosto jasné, že pokud si nebude počínat jako správná mladá dáma, je nevyhnutelné, že skončí právě v bílém domě a stane se ostudou pro celou rodinu. Ženám, které do budovy vcházely, už se nepomáhalo. Trestaly se. Překročit práh znamenalo největší hanbu a potupu.

Jenže na prahu dospělosti nastala další změna. Denyela vyrůstala s přesvědčením, že byla výjimečná. V žilách jí kolovala magická síla, která pocházela přímo od bohů. Stačila jediná myšlenka a začalo pršet. Oheň se rozhořel. Vichr kvílel. Země pukala. Paní náležela ke kastě, které nebešťané vložili do rukou vládu nad světem. Tenkrát měla za to, že mohla rozhodovat o svém osudu. Na rozdíl od ubohé zmoklé dívky na ulici, která patřila k oddaným ženám, se kterými bylo často nakládáno jako s iridími klisnami. Taky se o tom neustále všichni snažili Denyelu přesvědčit.

Jenomže druhým dechem dodávali, jak byla magie v jejích útrobách nebezpečná. Časem mohla pohltit lůno. Kolovaly zkazky o dětech, které se v břiše svých matek změnily v netvory. Každá čarodějka, která počala, musela být hlídána mnohem bedlivěji než ženy z nižších kast, které neměly vlastní magickou moc. Neexistovala jiná možnost.

Opět se objevil fantom bílého domu a kněží v doktorských pláštích. Budoucí matky běhaly od ordinace k ordinaci. V laboratořích se kupily odebrané vzorky, v kancelářích zase zprávy a tabulky s čísly. Lékaři se museli ujistit, že plod dobře prospíval, že nebyl zakrnělý ani znetvořený. Děti už se neskrývaly v bezpečí lůna. Musely být vystavené všem na očích. Ženám, které do domu přicházely, kněží nepomáhali. Dohlíželi na ně a bedlivě je sledovali.

Novináři psali o šťastných rodičích a zdravých dětech, oslavovali vědecký pokrok a vůbec – všichni se zdáli být spokojeni. Pochopitelně. A přesto… Denyela cítila nevysvětlitelnou tíseň pokaždé, když jí nastávající matka mávala před očima prapodivnými lejstry a nadšeně drmolila:

– Jsme zdraví. Ani nevíš, jak se mi ulevilo. Teď se jen bojím, jak vyjdou testy ze sedmého patra. Týkalo se to… Už ani nevím čeho, ale říkali mi…

Mladá žena venku na ulici zakopla o uvolněnou dlaždici. Byla by upadla a zmáčela si sukně v kaluži, kdyby k ní pohotově nepřiskočil manžel a nezachytil ji. Denyela to sotva zaznamenala. Toulala se ve vlastních vzpomínkách.

Její úzkost postupně rostla, tím víc, čím častěji z paláce zaznívaly fráze jako „škůdci, kteří vylezou z lůn nečistých žen“. Z kazatelen se šířily zvěsti o konečném souboji mezi pravými bohy a samozvanými uchvatiteli, které měli na svět přivést sami smrtelníci. Zatracovala se špatná krev, jež protékala žilami odpadlíků. Nedostatek úcty k nebešťanům kněží přirovnávali k nemoci, která se šířila z matky na dítě. Nakažené plody bylo nezbytné zahubit v zárodku.

Plavovlasá čarodějka si dokázala představit, jak vypadalo dítě znetvořené magií. Jak ale vyhlížel škůdce? Nevěděla. Pravděpodobně to netušil nikdo. Snažila se jim to vysvětlit, ale nikdo neposlouchal. Kněží Denyelin strach označili za projev duševní choroby. Koneckonců vše, co si čarodějka myslela a prožívala, připisovali její nemoci. Od momentu, kdy se jednoho rána probudila a byla uvnitř mrtvá. Nerada si připomínala jistou noční jízdu v kočáře. Pamatovala si kněží, kteří ji pokládali na nosítka.

– Co je s ní? šeptal kdosi. Nikdo nevěděl. Po zdravotní stránce jí nic nescházelo. Čarodějka se prostě jednoho rána vzbudila a nemohla se zvednout z postele. Ať se snažila sebevíc, nepohla ani rukou. Tělo ji přestalo poslouchat.

Kněží usoudili, že za zhroucení mohla matčina smrt. To však byla jen část pravdy. Srdeční sval povolil pod tíhou žití, což mělo za následek naprosté duševní vyčerpání. Proklatá slabost upoutala čarodějku na lůžko. Víc než půl roku nezvládla sama vstát. Dávali jí léky. Brali krev, zkoumali moč. Každý den ji vážili. Do předloktí bodali magické krystaly. Žádný lékař si s ní nevěděl rady. Nakonec ji přece jen přiměli, aby se zvedla a chodila. Oblékali ji do roztomilých šatů, posadili ke stolku k ostatním dámám a nalili čaj. Naučila se znovu usmívat a plakat. Uvnitř však zůstala prázdná.

Když se dívala do ulic, připadala si jako cizinec, který z dálky hleděl na neznámé město. Sledoval tvory, kteří si neuvědomovali, jak strašlivý je stihl osud. Nakonec Denyela mohla být ráda, že přišla o schopnost je litovat. Ulevilo se jí. Možná ji nestihla duševní nemoc, snad se jen přizpůsobila podmínkám, jako zvíře, které si po čase zvyklo v novém kotci. Schopnost milovat zakrněla a odpadla, protože ve světě skoupém na lásku byla k ničemu. Teď mohla čarodějka spokojeně přežívat, shánět potravu a množit se. Nic jí nepřekáželo.

Kněz přidržel dveře drožky a pomohl dívce z kasty oddaných dovnitř. Po ní nastoupili i usoužený manžel a rodiče. Kočár se rozjel. Brzy zabočil do šedivé uličky a ztratil se z dohledu. Muž v doktorském plášti se otočil a vyrazil zpátky k bílému domu. Zamyšleně pokyvoval hlavou. Dokonáno.

kapitola první

Kati

Trhovci neměli toho rána mnoho důvodů k radosti. Mezi stánky stály kaluže vody, foukalo a chlad pronikal i přes vrstvy oblečení. Zákazníci se zrovna nehrnuli. Služebné rychle opatřily čerstvé ryby nebo zeleninu k obědu a spěchaly zpátky do tepla.

Denyela pozorovala dění venku z okna kočáru. Vůz táhla dvojice obrovských ptáků vyrobených z kovu. Nohy se s vrzáním a skřípotem zvedaly a zase klesaly, hlavy se zadumaně pohupovaly na dlouhých krcích, zobáky klapaly. Trup stroje pokrývala vrstva rzi. Ve městě zůstalo v provozu pár posledních kusů. Říkalo se, že šlo o pozůstatky z války, která se odehrála v dávnověku. Kdo ví, co na tom bylo pravdy.

Mechanické slunce proráželo nízkou oblačnost, ozubená kolečka skřípala a z krystalu vycházel bledý přísvit. Nač plýtvat silami. Všeobjímající šeď dne by nedokázalo prozářit ani tisíc slunečních kamenů. Byl tu ovšem někdo, koho lezavý chlad neobtěžoval. Denyela zvedla zrak ke sloupu, který se vypínal ve středu náměstí.

„Nikdy nezavírají oči,“ šeptla mladá služebná, která se krčila na protějším sedadle. Paní sebou při zvuku jejího hlasu trhla. Jako by jí dívka četla myšlenky. Patrně si všimla, kam Denyela hleděla.

Kočičí oči se upíraly k obzoru. Pružné, svalnaté tělo ustrnulo uprostřed skoku. Křídla, která vyrůstala z klenutých zad, zůstávala roztažená. Do blan se opíral vítr. To, co sedělo na vrcholu pilíře, vypadalo z dálky jako socha. Neznámý umělec nanesl na bělostný mramor vrstvu barvy, aby skulptura vypadala jako živá. Ale nemohlo jít o nic jiného než o kámen. Žádný tvor nedokázal sedět tak nehybně.

Služebná chvíli čekala, a když se jí nedostalo odpovědi, špitla: „Copak nespí?“

„Každý třetí den, za soumraku,“ odvětila Denyela. „Zvednou se z podstavců a vzlétnou k nebi jako mrak. Střídají se na stráži. Zdá se, že i nesmrtelní vojáci našich velkých bohů potřebují odpočívat.“

„Slyšela jste, co se stalo předevčírem na náměstí Mágů? Pár výrostků tam narafičilo figurínu na místo, kde sedávají strážci. Ověnčili ji květinami a pentlemi. Na krku měla pověšenou ceduli ‚Přicházíme v míru, drápy máme zatažené‘.“

Denyelu ta historka pobavila, přesto cítila potřebu služebnou usměrnit. „Na tom není nic legračního, Aime. Kati jsou nebezpeční. Mají za úkol dohlížet, abychom zůstali poslušní našim velkým pánům. Na jejich smysl pro humor bych nesázela. Za takovou klukovinu jsme mohli zaplatit všichni.“

Aime zahanbeně sklonila hlavu – každé pokárání nesla těžce. Čarodějka věděla proč. Znala osudy všech dívek, které prošly městským sirotčincem. Jednoho rána našly vychovatelky na prahu dítě s tváří znetvořenou rozštěpem. Kněžští lékaři odvedli svou práci dobře, přesto na drobném obličeji zůstaly jizvy.

Kdo by vzal do služby ošklivé děvče? Skončilo by v lepším případě jako dělnice v továrně. Vyčerpaná, podvyživená a kvůli mizerné mzdě stále jednou nohou na ulici. Mohla by být vděčná za plesnivou komůrku v chudinské čtvrti, kterou by obývala s dalšími třemi ženami. Denyela dívku takového osudu ušetřila, když ji k sobě vzala. Obě to věděly.

Čarodějku vytrhl ze zamyšlení nenadálý hluk. U stánku s pečivem se cosi dělo. Dva muži svírali v podpaží chlapce, který se všemožně snažil vykroutit. Z kapes omšelého kabátu trčely chlebové placky. Nad klučinou se jako ztělesnění pomsty tyčila trhovkyně v pekařské čapce. „Zmetku zlodějská! Říkala jsem, že jestli tě ještě jednou přistihnu, zpřelámu ti hnáty. Špinavá chátra.“

„Ale já jsem jen…“

„Jen jsi kradl. Máš plné kapsy mého zboží. Nic neříkej. Tvoje slova urážejí bohy, odpadlíku jeden.“ Pekařka se zarazila. Teprve teď si uvědomila, co ve vzteku vyslovila. S hrůzou v očích se otočila k soše, která se nehybně tyčila ve středu náměstí. Čarodějka se vyklonila z okénka a křikla na kočího, aby zastavil. Klouby kovových ptáků naposledy zavrzaly a pak ztichly.

Chvíli se nic nedělo. Pak se kočičí tělo ladně prohnulo a křídla zkusmo prohrábla vzduch. Paprsky mechanického slunce se odrážely od vytasených drápů a tesáků. Denyela vyskočila z vozu a odkopla střevíce na kramflecích. Slyšela, jak na ni volal velitel ochranky. Nedbala toho. Vrhla se směrem k nešťastné skupince.

„Ne! Zadržte!“ Dopadla na dláždění, před vyděšeného chlapce a pekařku, kteří vmžiku zapomněli na předchozí spory. Choulili se k sobě a třeštili oči na smrt, která se k nim blížila. Na čarodějku padl stín. Zvedla hlavu a zadívala se katovi do očí. Vypadaly jako dva bleděmodré koláče ledu. Denyela za sebou slyšela dětský pláč. „Jsou to příslušníci nejnižší kasty. Nerozumí záležitostem bohů. Prosím.“

Šelma byla k jejím prosbám hluchá. Zuby zůstaly obnažené. Čarodějka na to musela jinak.

„Mé jméno je Denyela Soarvet, pocházím z eralynské linie mágů. Mám za úkol udržovat ve městě pořádek, k slávě velkých bohů. Žena se rouhala. Chlapec se dopustil drobné krádeže. Oba budou patřičně potrestáni. Nejedná se však o projev vzpoury a není zapotřebí zásahu božských vojáků. Pokud dovolíte, postarám se o to sama.“

Oči se štěrbinovitými zornicemi se zúžily. Kat si měřil Denyelu pohledem a odhadoval ji. Podíval se na pekařku s plačícím dítětem v náručí. Nemohlo být pochyb, že pokud by se šelma rozhodla zabíjet, nic by ji nezastavilo. Křídla znovu prohrábla vzduch. Kat se vznesl do výšky, zakroužil nad náměstím a pak dosedl zpátky na vrchol pilíře. Opět se změnil v nehybnou sochu.

Denyela dlouze vydechla. Až teď jí došlo, že celou dobu zadržovala vzduch v plicích. Cítila na sobě pohledy obyvatel města. Slyšela tlumený šepot. Pomalu vstala, urovnala si sukně a rozhlédla se. Na náměstí se seběhla polovina města. Všichni chtěli vědět, co se stalo.

Trhovkyně kvílela a mačkala chlapce, na kterého předtím křičela. „Odpusťte mi…“

Zasloužila by sešlehat metlou. Teď však bylo načase zachovat se velkoryse. Dav očekával dobrý konec. Denyela mu ho poskytla. „Nakrm toho ubožáka a kup mu čisté šaty, potom jdi do chrámu a po tři dny a tři noci pros nebešťany za odpuštění.“

„Ano, paní.“

„A ty,“ otočila se čarodějka na chlapce, „vypomůžeš v pekárně a trest si odpracuješ. Pak stejně jako pekařka budeš tři dny a tři noci prosit za odpuštění. My mágové vládneme zemi pevnou rukou a tvrdě trestáme viníky. Nebojíme se však ukázat milosrdenství. Chvalme bohy.“ Shromáždění obyvatelé města provolávali slávu. Čarodějka je oblažila zářivým úsměvem.

Aime stála vedle kočáru a ve tváři byla křídově bílá. Rty zjizvené od rozštěpu se jí třásly. V ruce svírala boty, které vylovila z kaluže. Podávala je Denyele, jako by šlo o relikvii. Čarodějka naposledy zamávala davu na náměstí a nastoupila zpátky do vozu. Jakmile se zavřela dvířka, úsměv se vytratil.

* * *

V Denyelině životě se nacházelo pár důležitých předělů. Měla je pojmenované. Povstání, kvůli němuž přišla o oba starší bratry. Konec učednických let. Svatba a rozluka. Narození mladšího bratra. Smrt bývalého manžela. Matčina smrt. Duševní choroba. Denyela před událostí neměla s Denyelou po ní nic společného. Hranice byla nepřekročitelná.

Tento předěl se nazýval Hostina. Voněl jako ovocný koláč, čerstvé chlebové placky a pečená ryba. Kdykoli si čarodějka na ten okamžik vzpomněla, v uších jí znělo cinkání příborů a halas hovoru. Potom znenadání nastalo ticho. Do hodovní síně vstoupil vetřelec. Zastavil se na prahu, přelétl pohledem síň a pak vyrazil uličkou mezi stoly. Světlo se odráželo na vyleštěných holínkách a stříbrných knoflících stejnokroje.

Ve tvářích, které se k nově příchozímu otáčely, se zračila nelibost. Ozývalo se rozpačité pokašlávání. Pobočník Murena vycítil, jak ovzduší v síni zhoustlo. Pokusil se zabránit nevyhnutelnému. Čarodějka si pamatovala, jak vykřikl:

– Altone, příteli, to je mi překvapení! Přisedni a napij se s námi.

Pozvedl číši a zhluboka si přihnul. Denyele se obvykle pobočníkovy plebejské způsoby a žoviální projev protivily. Teď mu však byla vděčná, že zasáhl. Alton však nepochopil, že se jednalo o varování. Nevycítil skrytou naléhavost onoho nevinného sdělení. Nebo se na to rozhodl nedbat. Také jeho odpověď si čarodějka zapsala do paměti:

– Nebudu tady sedět a pít, zatímco polovina mé rodiny hnije v kobkách pod Eralynem. Dosud mi nikdo nedokázal říct, proč byly moje žena a dvě dcery uvězněny. Čím se provinily? Neodejdu odsud, dokud nedostanu odpověď, můj velemágu.

Denyela věděla, co se stalo. Odkud přišlo udání na tři nešťastné ženy. Kdo si potřeboval vyřídit s Altonem účty a proč. Snažila se toho hlupáka varovat. Přesvědčovala ho, aby prchl ze země a ukryl se. Marně.

Do vůně pečiva a masa se vetřel puch síry. Takto odporně byla cítit bojová magie. Nad hlavami jim prolétlo cosi obrovského a žhnoucího. Na zem dopadly talíře a roztříštily se. Najednou se všude válely střepy.

Alton zařval a padl na kolena. Vrhl po Denyele prosebným pohledem. Považoval ji za přítelkyni z dětství. Čekal, že se postaví na jeho stranu. Spletl se. Čarodějka jen přežívala, sháněla potravu a množila se. Neměla přátele. Zůstala sedět na svém místě u stolu, dokud to neskončilo. A pak se všechno změnilo.

* * *

Velechrám sedmi bohů se tyčil nad městem na nízkém pahorku. Vysloužil si spoustu květnatých označení. Dóm, zřídlo vědění a schránka moudrosti. Prastarý, majestátní, honosný. Denyelu napadaly další přívlastky, méně lichotivé. Hrozivý. Nestvůrný. Směšný ve své nabubřelé okázalosti. Základy položili předkové v časech, kdy nebešťané ještě opouštěli Zahrady rozkoše a sestupovali na zem. Chodili po lukách a lesích, přijímali obětiny a dělali zázraky. V chrámech se rozléhal jejich hlas a každý jej mohl slyšet.

Dnešní svatostánek se původnímu chrámu podobal jen vzdáleně. Kolika přestavbami budova prošla? Muselo jich být nepočítaně, jelikož každý pán města přidal alespoň vížku a sousoší. Do starého kamene se zapsaly všechny manýry i módní vlny. Vznikl slepenec rozličných uměleckých slohů, směrů a škol. Stavba působila monumentálně a… opuštěně. Pokud zde kdysi bohové promlouvali k obyčejným smrtelníkům, ten čas pominul.

Na římse nad vstupem seděla pětice oživlých chrličů. Kati sledovali dění pod sebou se zdánlivou lhostejností. Přesto slyšeli vše, co se dole šustlo.

Denyela poručila kočímu, aby zastavil, a vystoupila z vozu. Kývla na ochranku a vyrazila po schodišti nahoru k chrámovým vratům. Čekali tam čtyři zasmušilí mágové a kněz v dlouhé bílé říze. Šlo o velemágova nového osobního lékaře.

„Jak dlouho?“ vyrazila ze sebe čarodějka bez úvodu.

„Deset dní, paní,“ odvětil kněz. „Poslední čtyři dny nevychází vůbec. Poručil, aby ho nikdo nevyrušoval. Za žádných okolností. Odmítl i jídlo. Dneska ráno poslali z paláce bohatou snídani, rozkaz nerozkaz, vždyť pán několik dní hladoví. Potíž je v tom, že se ještě nikdo neodvážil překročit práh a pokrm mu zanést.“

Na schodu stály tři stříbrné tácy. Na prvním ležely říční ryby a nakrájená zelenina, na druhém kaše s ovocem, na třetím konvice a sladkosti. Denyela po krátké úvaze zvedla podnos s čajem a pochutinami. „Pusťte mě dovnitř.“

Na knězově tváři se mísily obavy s vděčností. Kruhy pod očima prokazovaly, že celou noc nespal. Nebo možná nezamhouřil oka ještě mnohem déle. Deset dní. Čarodějka uvažovala, jak zlé bude to, co uvnitř uvidí. Už bylo hůř, utěšovala se v duchu. Zatím nepřišel záchvat, a to ji uklidňovalo.

Vrzly panty a z nitra velechrámu se vyvalil zatuchlý vzduch, prosycený vonnými pryskyřicemi. Uvnitř panovalo příšeří a rozměry hlavní lodi se daly pouze tušit. Vzadu stál rozměrný oltář a za ním sedm soch. Postava, která před nimi klečela, se v jejich stínu ztrácela.

Denyela sklonila hlavu, volnou rukou si chytila sukně a opatrně našlapovala, aby nedělala přílišný hluk. Na dlaždicích se kroutil vzor znázorňující propletená rybí těla. Vlivem času byla ošlapaná a vybledlá. Špičky drahých střevíců ťukaly do tlam, šupin a ploutví. Hejno stříbrných rybek. Hejno zlatých rybek. Velký dravec. Raději pomalu, ať nepřevrhneš konvici. Tlustý červený šupináč. Ještě pár kroků vpřed. Hlavu drž skloněnou…

Podrážka boty dopadla na hřbet okřídleného hadovitého tvora, který se důstojně nořil z vln. Čarodějka zírala do jediného stříbrného oka. Teď stůj, klidně stůj a dívej se na tu dlaždici. Čekej.

„Denyelo? Dcero? Jsi to ty?“

„Jsem to já, můj velemágu.“

„Pojď blíž, dítě. Klekni si vedle mě.“

Denyela konečně mohla vzhlédnout. Velemág stále klečel před oltářem. Hlavu držel skloněnou a do obličeje mu padaly rozcuchané vlasy. Při pohledu z dálky vypadala jeho tvář hladká a bez jediné vady. Jako by se jí stáří nedotklo. Když čarodějka přistoupila blíž, všimla si, jak se na jinak nedotčených lících objevovala místa rozrytá hlubokými vráskami. Také na rukou se našly plochy pokryté stařeckými skvrnami. Po stovky let udržovala pána města při životě kouzla. Teď se trhala a rozpadala jako zteřelá látka.

Denyela odložila tác na zem a udělala pár váhavých kroků vpřed. Kostnaté prsty nahmataly její paži, sevřely ji a netrpělivě strhly čarodějku k sobě. Tvrdě dopadla na kolena.

„Slyšíš to? Slyšíš?“ Velemágovy oči se horečnatě leskly. Nemyté tělo čpělo potem. Denyela se poslušně obrátila k oltáři. Zavřela oči a dělala, že naslouchá. Jako pokaždé. Nic neslyšela. Ve skutečnosti ale nezáleželo na tom, co vnímala ona.

„Musíš vyprázdnit svou mysl, Denyelo. Jenom když se vzdáme pozemských smyslů, můžeme slyšet jejich hlasy.“

Na oltáři se válely tři prázdné lahvičky od inkoustu a štos popsaných papírů. Takto si otec zapisoval vše, co mu bohové sdělili. Písmo se velice špatně četlo, jednotlivé znaky splývaly a řádky byly rozmazané. Ruka, která pero vedla, se třásla.

K Denyele bohové nepromlouvali. Nešeptali jí do ucha. Nedávali znamení. Chyběla jí schopnost přivolat katy ze Zahrad rozkoše. Nebo prokleté bestie poslat pryč.

„Nechtěla jsem vás rušit, můj pane. Říkala jsem si, že by vám mohlo přijít vhod trochu teplého čaje a něco malého na zub. Máte přece rád košíčky plněné krémem z plodů mavi. Nezlobte se, prosím. Vím, co všechno leží na vašich bedrech, a já…“ Přinutila se k úsměvu. Měla ho nacvičený. Do široka roztáhnout koutky, ale neodhalovat zuby. Aby to zabralo, musela se navíc tvářit malinko rozpačitě. Ve správný okamžik bylo také dobré sklopit oči. Připadala si jako harfeník, který se probíral strunami nástroje. Vyžadovalo to stejné soustředění a přesné pohyby.

Cítila na sobě velemágův pohled. Zkoumal její výraz a hledal sebemenší projev neupřímnosti. Čarodějka čekala. Kostnaté prsty pustily rameno a pohladily ji po líci. Znamenalo to, že zabrnkala na správné struny.

„Moje sladká dcera. Celé hordy odpadlíků se mohou pokoušet rozvrátit naši ohromnou říši, zrádcové si brousí nože a celý dvůr pletichaří – ale ona pečuje o sirotky, zachraňuje ptáčata vypadlá z hnízda a dělá všechno proto, aby potěšila stárnoucího otce.“

Ano, můj pane, pomyslela si Denyela. Jsem prostinká a k tomu duševně chorá. Nepředstavuji pro vás sebemenší hrozbu. To je důvod, proč jsem stále naživu a těším se vaší přízni. Na rozdíl od mých dvou starších bratrů, jejichž krev máte na rukou. A mladšího, který je ve vyhnanství.

„Máš láskyplné srdce,“ pokračoval otec. „Oni se toho pokusí zneužít. Poštvat tě proti mně. Budou si myslet, že jsi příliš slabá a nemocná, abys jim vzdorovala. Podívej se na zmetka Murenu. Kdysi mi věrně sloužil, ale teď se nemůže dočkat, až oblékne můj šat a na hlavu si posadí diadém. Oči se mu lesknou chtivostí a nedočkavostí. Už vymýšlí, jakým podlým úskokem by se mě zbavil. Myslí si, že je nedotknutelný a má moc. Beze mě však není nic. Stále je to ubohý červ, kterého můžu kdykoli zašlápnout.“

„Čaj?“ Denyela využila odmlky, vzala konvici a nalila mu. Velemág nápoj nepřítomně sevřel v dlani a usrkl. Chvíli převaloval tekutinu v ústech a pak polkl. Zřejmě si uvědomil, jakou měl žízeň, protože šálek lačně vyprázdnil a poprosil o další.

„Přepočítali se. Ještě nejsem mrtvý. Bohové stojí na mé straně. Stále ke mně promlouvají.“

Čarodějka s nadějí pozvedla talíř se sladkostmi a nabídla otci kus dortu. Velemág se na ni otočil s lehkým podrážděním, jako by byla dítětem, které ho rušilo při práci. Pak se ale zamračil a poručil: „Odlož tác a pomoz mi vstát. Bohové mi zjevili svou vůli a já rozkazy musím předat dál.“

Kostnaté prsty zašátraly na oltáři a zvedly stoh hustě popsaných papírů. Pak se velemág s heknutím zvedl na nohy. Denyela přispěchala, aby ho podepřela. Oči upírala k podlaze, aby to nevypadalo, že otci nahlížela přes rameno a snažila se rozluštit, co mu nebešťané vyjevili. Dobře si pamatovala, co se stalo, když tenkrát z třesoucích se rukou vypadl list papíru a přičinlivý sluha ho sebral z podlahy. Čarodějka si nemyslela, že cokoli viděl. Otec byl ale jiného názoru. Nevěděla, co se s ubožákem stalo. Vlastně to ani vědět nechtěla.

Velemág za posledního půl roku značně pohubl. Denyela, která ho napůl vlekla a napůl nesla, měla pocit, jako by nevážil skoro nic. Vyrazili k východu z chrámu. Zatímco spolu hovořili, znovu se rozpršelo. Na schodiště před svatostánkem dopadaly těžké kapky.

Čarodějka předala otce do péče čekajícím mágům. „Je vyčerpaný,“ sykla jednomu z nich do ucha. „Dohlédněte na to, aby se najedl a vyspal.“ Dívala se, jak muži pomáhali třesoucímu se starci ze schodů.

„Paní?“ Denyelino rameno stiskla ruka v bílé říze. Otcův osobní lékař vypadal ustaraně. „Potřeboval bych s vámi hovořit. Mezi čtyřma očima.“ Hovořit s někým mezi čtyřma očima není v tomto městě jen tak, pomyslela si čarodějka. Vždycky někdo poslouchá. Přemýšlela, nakolik mohla muži v bílém plášti důvěřovat. Velemág nedávno vyměnil představeného městského kláštera. O novém opatovi kolovaly znepokojivé příběhy. Prováděl v laboratořích pokusy na mrtvých plodech. Nikdo netušil, o co přesně šlo, ale našli se tací, kteří tvrdili, že hledal esenci odpadlictví. Otec každopádně výzkum štědře podporoval. Osobní lékař přišel do města s představeným, takže Denyela měla důvod chovat se obezřetně. Na druhou stranu… Proč nevyslechnout, co měl kněz na srdci? Přijala nabízené rámě.

„Děláme vše, co je v našich silách,“ slyšela lékaře říkat. „Přes všechnu snahu tělo vašeho otce chátrá. Chodí po světě osmnáct století. Má v útrobách uloženo více magické technologie než skutečných orgánů. A kromě toho jeho mysl… Jistě jste si všimla, že se záchvaty v posledních letech zhoršují.“

„Ranete… Jmenujete se tak, že ano? Slyšela jsem o vás, že jste výjimečný muž. Uvědomuji si, že děláte, co můžete, a mám naprostou důvěru ve vaše schopnosti. Přede mnou můžete mluvit otevřeně.“

„Můžeme tělo vašeho otce ještě nějakou dobu udržovat v chodu. Otázkou zůstává, jak dlouho a jestli bude schopen… Chtěl jsem říct…“ Kněz se zarazil a vystrašeně se rozhlédl kolem sebe. „Nechtěl jsem samozřejmě tvrdit, že by snad náš velký pán… Rozumíte mi…“

Čarodějka mu naprosto rozuměla. Otec nepřeháněl, když tvrdil, že ostatní mágové netrpělivě čekali, až pán zemře, aby mohli jeho říši rozvrátit a utrhnout si svůj díl. Pokud by se zpráva o velemágově špatném zdraví rozšířila, už by je nic neudrželo na řetěze. Proto odvětila jen: „Jak jsem řekla, mám plnou důvěru ve vaše schopnosti. Chvalme bohy.“

* * *

Denyela často vzpomínala na matku. Nerada myslela pouze na dobu, kdy velemágova choť zůstala upoutána na lůžko. Přes všechny světlé okamžiky, kterých se obě ženy dočkaly. Zprvu jich bylo nepočítaně. Dcera sedávala na stoličce u postele s bílými sloupky a nebesy z těžké starorůžové látky. Matka ležela v peřinách s hlavou podepřenou polštářem. Vyprávěly si historky a rozebíraly, co se zrovna u dvora dělo. Smály se, až jim z očí tekly slzy.

Pak se cosi změnilo. Velemágova choť už nechtěla o tom, co se dělo v paláci, ani slyšet. Denyela hledala jiná témata. Stála u okna a popisovala, co se dělo venku v ulicích. Nikoho to však nezajímalo. Matka se chovala nerudně. Stěžovala si, že ji vlastní krev zanedbává. Odmítala brát léky a nadávala služebným, jež ji chodily mýt a krmit, a prala se s nimi. Prý jí na otcův rozkaz dávaly do jídla jed. Na konci nepoznávala dceřin hlas. Přesto s ní Denyela zůstala až do konce.

Teď se nacházela v jiném století. Neseděla na stoličce, ale na divanu, a postel neměla ani bílé sloupky, ani starorůžová nebesa. Čarodějka sem nepřišla sama od sebe, dal pro ni poslat otec. Chtěl, aby mu před spaním četla. Od té chvíle uběhlo dvě a půl hodiny. Denyelu škrábalo v krku a začínala chraptět. Velemág usnul uprostřed první kapitoly. Zhluboka oddechoval a z pootevřených úst mu kanuly sliny.

Čarodějka přesto dál obracela stránku za stránkou. Mohla se zvednout z pohovky a natáhnout pro karafu, aby si svlažila vyschlé hrdlo. Pak ale musela pokračovat ve čtení. Otec mohl kdykoli otevřít oči. Rozčílil by se, kdyby viděl, že knihu zavřela. Nechtěla riskovat jeho hněv. Bude zde sedět, dokud se velemág neprobudí a nepropustí ji.

Přesto patřily tyto okamžiky mezi jedny z mála, kdy měla ve své bezmoci skutečnou sílu. Koutkem oka občas zaletěla k pracovnímu stolu. Na hromádce zde ležela čerstvá korespondence. Když se naklonila, dosáhla na ni. Mohla z ní klidně dopis vzít. Nebo nějaký přidat. Nic takového neplánovala, nenacházelo se tam nic, co mělo hodnotu. V posledních letech otec pravidelně usínal nad rozdělanou prací. Čarodějce se naskytlo mnoho příležitostí nahlédnout mu pod ruce. Bylo to samozřejmě nebezpečné. Musela si dávat pozor a nesměla vyzvídat příliš často. Skýtalo to ovšem netušené možnosti.

Zavrzaly dveře a do ložnice nahlédl strážný, který hlídal před komnatou. „Má paní,“ zašeptal, „vím, že si váš otec nepřál být rušen, ale je zde Garao z erybské linie mágů. Přinesl hlášení, které si pán ráno vyžádal. Je to prý důležité.“

Na okamžik se ve vzduchu opět vznášela vůně koláče, chlebových placek a pečené ryby. Příbory cinkaly, společnost se hlasitě bavila. Pak všechny vjemy nahradil puch síry a zvuky zabíjení. „Jde o odporného odpadlíka Altona a jeho rodinu? Jeho žena a dcery jsou pořád ve vězení. Stalo se jim něco?“

„Ne, paní. Zpráva se týká současného dění ve swérské poušti.“

Denyela nevěřila vlastním uším. Swérská poušť? Koho zajímá, co se tam děje? Pět let tam probíhá občanská válka a dalších pět bude. Tady ale mrchožrouti netrpělivě čekají, až se říše začne rozpadat a oni slétnou na její zdechlinu. Kdyby totéž zkusili před pěti lety, můj otec by ty opovážlivce rozdrtil podpatkem jako červy. Pohlédla směrem k posteli. Otec stále tvrdě spal. „Co se přihodilo? Mrzák zemřel?“

„Nikoli. Naopak se těší v rámci možností dobrému zdraví a naplno využívá příležitostí, které se mu naskýtají. Temnáři jsou pověrčiví barbaři. Bojí se znetvoření a hrbáče považují za nedotknutelné. Zároveň ale předpokládají, že tělesné postižení dává nositeli zvláštní sílu. Svým způsobem ho uctívají. Mrzákův vliv v posledním roce vzrostl natolik, že to vzbudilo velemágovu pozornost.“

Potřebuje otec dvorního šaška? ušklíbla se Denyela v duchu. Umí kluk alespoň žonglovat? Jednou rukou to asi moc nejde… „Děti pouště jsou lovci a válečníci. Nebudou následovat někoho, kdo se neudrží v sedle.“

„Nechal si sedlo upravit…“

„Řekněte panu Garaovi, že si velemág jeho zprávu vyslechne až ráno. Potřebuje si odpočinout.“ Myslím, že máme dost jiných potíží. Chlapeček hrbáček pár hodin počká.

kapitola druhá

Poušť a její děti

Od obzoru k obzoru se táhla vyprahlá pustina. Nic než duny zbrázděné písečnými čeřinami a skály omleté větrem. Krajina jako by křičela: Vodu! Vodu! V dálce se na obzoru tyčily vrcholky hor. Mohlo ale jít o pouhý přelud. Osamělému poutníkovi připadala poušť nekonečná.

Nad písčinami stálo mechanické slunce. Viselo na nebeské báni, která tento svět oddělovala od oceánu. Zdálo se neuvěřitelné, že tam nahoře v neskutečné výšce proudila masa studené temnoty. Dmula se a převalovala. Hučela a burácela. Avšak dole pod kopulí oblohy už dlouho nespadla jediná kapka. Vládlo tu mučivé sucho. Vítr si pohrával s ostnatými stonky pouštních květů, rozfoukával oblaka prachu a zahlazoval řady stop obtisknutých v písku. Kdo ví, komu patřily? Bylo zde mrtvo. Jen mezi kameny rejdili béžoví brouci a štíři.

Zničehonic do ticha zaznělo ryčení. Na vrchol duny vyšplhal obrovitý ještěr. Světlo mechanického slunce se zalesklo na šupinách, které pokrývaly válcovité tělo. Šlo o starou samici, soudě podle délky trnů, které se jí ježily podél páteře. Levou přední tlapu měla ohnutou a zkroucenou, zřejmě si ji zmrzačila při souboji s dravcem. Při chůzi kulhala. Zvíře vyčkávalo. Pak rozevřelo zubaté čelisti a znovu zařvalo. Tentokrát z dálky zazněla odpověď.

Stádo putovalo po mnoho dní. Zdolávalo písečné přesypy, přes poledne bojovalo s parnem, v noci s lezavým chladem. Úkryt vyhledávalo jen za největšího horka. Přicházelo období dlouhého sucha a ještěry poháněla vpřed vidina napajedla. Tam si konečně odpočinou. Nacpou si břicha křupavou trávou a opět naberou ztracenou váhu. Až vykvete osmivětev, zvířata se spáří. Hnízda si však postaví až na severních pastvinách, kam se vrátí s prvními dešti. Tak jako každý rok.

Mechanické slunce se klonilo k západu a vzduch se rychle ochlazoval. Když přestalo pražit, z úkrytů ve skalách vylézali dravci. Občas přišly i děti pouště, které vládly ohni. Páchly sírou a rozsévaly kolem sebe smrt. Těch se zvířata obzvlášť bála. Stará ještěřice roztáhla klenuté nozdry a zavětřila. Doprovázely ji staré nemocné kusy i sotva roční mláďata. Chtěla se ujistit, že jim nehrozí nebezpečí.

Necítila nic než dobře známé pachy – vůni pouštních květů, sálající zemi a zvětralé kosti. Ohlédla se zpátky za stádem. Druhové už stoupali po úbočí duny. Opožďoval se akorát sirotek, jehož matka uhynula během písečné bouře. Zbytek stáda se o něj staral, ještěřice však pochybovala, že mrně bude žít dlouho. Viděla už příliš mnoho mrtvých mláďat.

Přehoupla se přes vrchol přesypu a pomalu sestupovala. Písek skřípal pod širokými tlapami. Čas od času jí to podklouzlo a ona sjela o deset nebo dvacet kroků níž, zanechávajíc za sebou brázdu. Před ní se otvírala táhlá rovina. Zvířata čekala nejhorší část cesty. Každý rok si písky vyžádaly život jednoho nebo dvou ještěrů. Jejich masem se nakrmili mrchožrouti.

Do staré samice se opřel vítr, který v sobě nesl drobná zrnka křemene. Přes šupiny zášlehy téměř nevnímala, ale vichr s sebou přinesl něco, co ji vyděsilo. Ucítila pach síry. Nejhorší obavy se potvrdily – přicházely děti pouště. Budou zabíjet. Ještěřice se postavila na zadní a mocně zařvala.

Tři tucty šupinatých nohou rozvířily prach. Matky strkaly do vřískajících mláďat, aby je popohnaly. Nikdo nesměl zůstat pozadu. Zvířata se drápala po písčitém svahu, padala a znovu vstávala. Když se jim to nepodařilo, ryčela zoufalstvím. Jejich bratři a sestry po nich šlapali ve snaze uniknout blížícímu se nebezpečí. Stádo netušilo, že míří do pasti.

Stará ještěřice se konečně ocitla pod svahem. Před sebou neviděla nic než holou planinu, jež ubíhala až k úpatí masivu, který se ježil na obzoru. V pustině nenaleznou úkryt. Otočila se na stádo, které klouzalo po úbočí duny. Nezbývalo než prchat a doufat, že samici nezradí zmrzačená noha. Možná děti pouště pobijí slabší, pomalejší kusy a zbytek nechají na pokoji. Třeba si tentokrát nepřišly pro trofej. Ještěřice znovu zařvala a vyrazila vpřed.

Přes clonu zvířeného prachu spatřila skupinu lovců. Seděli na zádech obrovských pouštních hadů. Trojúhelníkové hlavy se pohupovaly za strany na stranu, bestie syčely a lačně chutnaly vzduch rozeklanými jazyky. Cítily pach kořisti a nemohly se dočkat, až jezdci popustí otěže.

Děti pouště se hadům v lecčems podobaly. Ve dravčích tvářích svítily oči bez bělma, zelené a se štěrbinovitými zornicemi. Úsměv znamenal vyceněné tesáky, podávaná ruka drápy. Ještěřice si pamatovala, jak směšně lovci vypadali, když seskočili ze sedel a klátili se na dvou nohách. Jako by neustále panáčkovali na zadních. Kdysi samici připadali drobní a slabí a neviděla důvod, proč by se jich měla bát. Jedinkrát by dupla na hlavu s hustými černými pačesy, a ta by se rozstříkla jako přezrálé ovoce. Bez potíží by jim otevřela břicha a vytrhala vnitřnosti. Silné čelisti by rozdrtily ruce jakoby nic, stačilo stisknout. Tehdy si samice bláhově myslela, že by se k nim dostala tak blízko, aby jim mohla uškodit. Jenomže se spletla. Ještěřice jim ublížit nemohla.

Mělo to něco společného s jiskřením, které cítila všude kolem sebe. Viselo ve vzduchu. Nacházelo se mezi zrnky písku a v nitru kamenů. Samice světélka hltala, když pila z napajedla, chroustala je se stébly tuhé trávy. Každý tvor v poušti je nosil pod kůží. S dětmi pouště se to však mělo jinak. V jejich tělech se jiskření hromadilo. Proudilo cévami jako řeka, která se v období dešťů objevila ve vyschlém korytu. Když se vylila z břehů, měnila krajinu k nepoznání a ničila vše, co jí přišlo do cesty. Přesně to dělali i muži a ženy s hadíma očima. Měnili. Tvořili, ničili, dávali, brali, dle uvážení a momentálního rozmaru. A to rozhodně byl důvod ke strachu.

Jeden z lovců se postavil ve třmenech. Zapraskala magie a pustinu zaplavilo bílé světlo. S ním přišla bolest, která prudce vystřelovala z očních důlků do lebky. Ještěřice zaryčela ve snaze uklidnit šílící stádo. Museli se semknout. Mláďata do středu, dospělí na kraj. Nikdo ji však neposlouchal. Oslepená zvířata zmateně řvala a vrážela do sebe. Drobotina kvílela, jak je nohy dospělých zadupávaly do prachu. Stará ještěřice zničehonic ucítila prudký náraz do boku. Nechápala, co se stalo. Ve vzduchu se vznášel pach krve, ale ona netušila, že šlo o její vlastní. Bolest se ozvala až posléze. Samice se plazila vpřed. Nohy ji už nedokázaly nést, přesto se nevzdávala. Srdce prudce tlouklo a s každým úderem vstřikovalo do žil touhu po životě.

Navracel se jí zrak a postupně rozeznávala obrysy okolí. Viděla strašlivý obraz zkázy. Ještěří těla do sebe vrážela ve smrtelném tanci, smýkala sebou a padala do prachu. Zvířata ryčela bolestí. Řev ale postupně odumíral. Jakmile utichla, už se neozvala.

Ještěřice klesla do písku. Přes lomoz a ryk slyšela blížící se hlasy. Pomalu zvedla hlavu a zaostřila na dva lovce, kteří k ní přicházeli. První měl tvář s povislými lícemi a skobovitým nosem, takže připomínal ptáka mrchožrouta. Avšak pozornost staré samice upoutal jeho společník. Šlo o ohyzdné a nesouměrné stvoření. Ze zad mu vyrůstal hrb a pravou ruku mělo zakrnělou a zkroucenou. Při chůzi se klátilo a pajdalo. Kdo ví, jak se muž udržel v sedle, když mu pohyb činil takové potíže!

Dvojice se zastavila kousek od ještěřice. Lovec s obličejem ptáka mrchožrouta přelétl pohledem planinu. „Vypadá to na úspěšný lov. Naši mágové potřebují čerstvé maso. Dobré jídlo jim zvedne morálku a vrátí chuť do boje.“ Stará samice mu nerozuměla, pochopitelně, že ne. Ale dokázala leccos vyčíst z tónu, jakým byla slova pronášena. Slyšela nenasytného dravce, rozjařeného vidinou blížící se hostiny.

Pokusila se vyškrábat na nohy. Nešlo to. Znovu klesla do písku a nešťastně zabučela. Tehdy si jí povšiml hrbáč. „Tahle stále žije. Je celá polámaná a ryčí bolestí. Proč ji nikdo nedorazil? Postarejte se o to, Sagire, nechci, aby trpěla déle, než je nutné.“ Měl překvapivě hluboký a znělý hlas, zvyklý rozkazovat. Zazníval v něm smutek.

„Podívejte se na její přední tlapu. Má ji podivně ohnutou a očividně špatně rostlou. Žádný z lovců se jí nedotkne. Ten, kdo zabije takové zvíře, na sebe uvalí velké neštěstí. Bude zmrzačen stejně jako jeho kořist.“

Hrbáč působil, že se ho Sagirova slova osobně dotkla. Stiskl rty a jeho tváří projel záškub. „Chcete ji tady nechat ležet na písku? Může trvat celé dny, než pojde. Jedná se o živou bytost. Nepřeji si, aby s ní bylo nakládáno s takovou surovostí.“

Muž s tváří ptáka mrchožrouta pokrčil rameny. „Poručím lovcům, aby ještěra dorazili, když na tom budete trvat, pane Worlihu. Zdráhám se ale vybrat mága, který bude muset příkaz vykonat. Máme s sebou samé zdravé a silné muže a ženy. K těm bývá rozzlobená příroda nejkrutější.“

„Zhostím se toho sám.“

„Ale co když…“

„Nejsem ani zdravý, ani silný – a pravačku stejně zmrzačenou mám, tak co mi hrozí? Příroda se na mně už vyřádila dostatečně.“

Samice znovu zahrabala nohama v písku ve snaze postavit se. Marně. Ztratila mnoho krve. Způsobila si akorát další muka.

„Jen klid. Neboj se. Už brzy bude konec.“ Worlih se sehnul, aby si vedle ní klekl. Chvíli trvalo, než se mu to podařilo, protože ho zmrzačené tělo nechtělo poslouchat. Zatínal zuby a hekal námahou. Když se konečně dostal až na zem, pozvedl zdravou ruku a natáhl ji k ještěřici. Pohladil šupinaté čelo, jako by ji konejšil. Ve vzduchu zajiskřilo. Trýzeň byla tatam. Stará samice se znenadání cítila ospalá. „Bojovala jsi statečně do poslední chvíle. Chránila jsi stádo. Zasloužíš si dobrou smrt.“

Ještěřice otupěle zírala do hrbáčových očí. Byly tak temně zelené, že vypadaly téměř černé. Šlo o dvě propasti, které ji do sebe vtahovaly. Neměla však už strach. Cítila jen konejšivé teplo, které se rozlilo po celém jejím těle. Pak jí klesla víčka a ona upadla do sladkého nevědomí.

* * *

Mechanické slunce se vznášelo nízko nad obzorem a stíny se dloužily. Po cestě kodrcaly vozy naložené ještěřím masem. Odsekané končetiny a ocasy nadskakovaly na vrcholcích krvavých pyramid a hlavy oddělené od trupů vyčítavě hleděly k nebesům. Kolem úlovku se rojily mouchy. Nedaly pokoj ani ve vyprahlé krajině. Muži a ženy, kteří vozy doprovázeli, hmyz ledabyle odháněli. Víc pozornosti věnovali butylce, která mezi nimi kolovala. Panovala povznesená nálada.

„Sláva povstání! Na vítězství!“ neslo se k nebi.

Worlih ujížděl v čele průvodu obklopený ochrankou. Jízdní had se pokojně plazil vpřed a trojúhelníkovou hlavou maloval do prachu cesty obloučky. Jako by ho okolní dění vůbec nezajímalo. Jednalo se o velice klidného a netečného tvora. Pro tyto vlastnosti si ho mladý vůdce vybral. Přesto se nemohl dočkat, až sesedne zpátky na pevnou zem. Měl potíže udržet v pohybu vlastní tělo, dávat pozor, co zrovna dělaly jeho končetiny, a nespadnout. Hlídat nadto jiného tvora vyžadovalo velkou míru soustředění a vyčerpávalo ho to. Neměl ovšem jinou možnost. Za dítě pouště se dal považovat jen ten, kdo se udržel v sedle. Worlih byl odhodlán to zvládnout, i kdyby se měl k hadímu hřbetu nechat přivázat provazem.

Poslouchal, co po sobě mágové rozjařeně pokřikovali, a na rtech mu hrál úsměv. Vydařený lov všem pozvedl ducha a veselí bylo nakažlivé. Malá Rayg zapomněla na jizvu, která jí zohavila obličej. Vagar, kterému se přezdívalo Nechci být špatným prorokem, ale…, vykřikoval na celé kolo, že do sklizně bude po válce. Smál se dokonce i Boru, který ztratil při poslední potyčce dva kamarády z dětství.

Vesměs šlo o tvrdé jádro, muže a ženy, kteří Worliha následovali od Slzavé vzpoury v Atanmoru. Mladý vůdce měl dost času na to, aby si uložil do paměti nejen jména, ale i příběhy. Každý mu připadal úžasný a jedinečný. Pocházeli ze stovek měst, vesnic a vzdálených samot, starali se o rodiče, sourozence, manžele a děti, zažívali nejrůznější trampoty. Věděl toho o nich tolik. Mohl nabýt mylného pocitu, že se stal součástí jejich životů.

Občas mu připadalo, jako by ostatní mágy pozoroval přes okenní tabulku. Ne že by ho nebavilo se dívat. Jen ho mrzelo, že se nemohl připojit. Jako když byl chlapec a děti si s ním nechtěly hrát, protože se ho bály. Mezi ním a vrstevníky se nenacházela viditelná překážka. Přesto existovala. Jako sklo.

Od těch dob se změnilo jediné. Teď měl za všechny děti za oknem zodpovědnost. Ne jako jeden z nich. Ne jako osoba. Spíš jako přírodní síla, která na ně působila zvenčí a chránila je. S nejvyšším nasazením. Každé selhání totiž znamenalo, že se pár úžasných a jedinečných příběhů rozplynulo v nicotě.

Krajina se postupně měnila. Kolem cesty hojně rostla divoká osmivětev. Tlustá dužnatá stébla se komíhala ve větru. Worlih v porostu zahlédl řadu pohublých postav. S rozcuchanými vlasy a v hadrech vypadaly jako přízraky. V rukou držely srpy, podsekávaly stéblo za stéblem a vázaly snopy. Doma z dužiny vymačkají šťávu. Budou ji pít, ale hlavně si s ní ošetří pokožku. Unavené tváře a paže pokrývala hustá síť jizev, které vypadaly jako popáleniny. Nezpůsobil je však oheň. Taková znetvoření působila dětem pouště voda.

Déšť, rosa a vzdušná vlhkost se nelítostně zakusovaly do nechráněné kůže a nechávaly za sebou puchýře, vředy a léze. Existovala jediná pomoc. Šťáva ze stonku osmivětve, která nerostla nikde jinde než ve zdejší pustině. Říkalo se, že bohové chtěli, aby hadoocí muži a ženy dokázali přežít v místních tvrdých podmínkách. Proto jim darovali zuby a drápy, silné ruce a nohy, mocnou magii. Zároveň je ale prokleli, aby zdejší kraj nemohli opustit. Potom je zavřeli ve vězení, které leželo v hlubinách oceánu. V hutné vlhké temnotě. Chudině, která paběrkovala a sbírala neduživé stonky, to bezpochyby připadalo jako trest.

Worlih se zadíval na podmořské nebe. Neviděl neprostupnou stěnu žaláře, za kterou ležela černočerná tma. Nahoře nad vodou ležel celý širý svět. Zničený a rozvrácený, jistě. Ale co bylo jednou zbořeno, mohlo být znovu postaveno. Vyžadovalo to oběti. Pot a krev. Ale výsledek mohl být nakonec větší a krásnější než původní předobraz. Šlo jen o to najít způsob, jak to udělat. Mladému vůdci to připadalo vzrušující.

Kvapem se smrákalo a z pustiny přicházel chlad. Worlih přikázal rozbít tábor u paty pískovcového skaliska. Namáhavě sklouzl ze sedla a předal otěže sluhovi. Jízdní had stál klidně a ani se nehnul, dokud se mladý vůdce neocitl bezpečně na zemi. Se stejnou nebetyčnou trpělivostí se zvíře nechalo odstrojit.

Worlih se posadil s naplněným pohárem na balvan a zpovzdálí pozoroval, jak mágové rozdělávali oheň a zatloukali do země stanové kolíky. Zábava byla v plném proudu. Šprýmaři Gamor a Hag odněkud vytáhli dvě tyče. Svázali je dohromady, oblékli do starého stejnokroje a na vršek narazili hlavu ještěra. Následně se strašidlem třikrát oběhli tábor. „No tak, obejmi tetičku a dej jí pořádného hubana!“

Mágové řvali smíchy. Worlih se radoval s nimi. Šprýmaři byli nerozlučná dvojka. Na oba muže doma čekaly ženy s dětmi a podle všeho šlo pouze o dobré přátele. Když Gamora před dvěma lety poranila magická střela, nesl ho Hag na zádech celou cestu z Raberonských hor až do Atanmoru. Takže pokud přátelství znamenalo mít na blízku někoho, kdo vás odvleče přes pustinu do bezpečí… Co víc si jeden mohl přát. Oč potom musel být život jednodušší.

„Jak jsem říkal, pane, mágům trocha vzrušení přišla vhod.“ Mezi stany se objevil starý Sagir – muž s tváří ptáka mrchožrouta. S naplněným pohárem se posadil na bednu se zásobami. Stejně jako ostatní děti pouště si mimovolně udržoval od Worliha odstup alespoň tři kroky. Mladému vůdci už na tom nepřišlo nic zvláštního. „Nakonec…“ pokračoval Sagir, „nejen jim – i moje holky se potřebovaly provětrat. Dělají mi radost. Nádherná zvířata. Ušlechtilý tvar lebky a pravidelná kresba na šupinách, to se jen tak nevidí. Připomínají mi mého prvního hada. Dárek od rodiny. Když pošel, plakal jsem jako mimino. Kvůli hloupému netritovi, věřil byste tomu?“

Věřil. Hadi patřili mezi Sagirovy velké vášně. Stejně jako politika. O ničem jiném se s ním bavit nedalo. Worlih se o jezdectví nezajímal a starochovy názory mu připadaly upjaté. Ale na tom nesešlo. Otec Sagirovi důvěřoval, a ne bezdůvodně. Mohl se na něj spolehnout i ve chvíli, kdy všichni ostatní zradili. Vůdce povstalců by dal za starého mága ruku do ohně.

„Z Delfie přicházejí zvěsti, že je Xandrius Baloga těžce nemocen,“ prohodil Sagir mezi dvěma doušky. „Prý se jeho tělo přes veškerou snahu lékařů rozpadá. Děti pouště se obávají, co se stane, až velemág zemře. Mají strach z nového pána. Bojí se, že Delfové znovu nasednou na železné lodě a přeplují Moře pod mořem. Znamenalo by to krveprolití.“

Worlih zavrtěl hlavou. „Nesmysl. Musí to být jasné i vám. Pokud Xandrius zemře, budou mít Delfové dost starostí doma. Říše se rozpadá na kusy a nový pán si bude potřebovat uvolnit ruce, aby zvládl vlastní odbojné mágy. Nebude mít sílu bojovat s dětmi pouště. Rád podpoří kohokoli, kdo ukončí občanskou válku v poušti a znovu nastolí pořádek. Pokud se já a můj strýc zvládneme dohodnout a spor zažehnáme, nový velemág to jen uvítá.“

„Děti pouště vašeho strýce nenávidí. Považují ho za zrádce a mordýře, který zabil vlastního bratra, aby se dostal k moci. Všichni si pamatují na vyvraždění kláštera v Atanmoru. Není rodiny, které by se krutost Železných spárů nedotkla. Ale to je taky důvod, proč se mnozí tolik zdráhají přidat se k povstání. Bojí se.“ Sagir se odmlčel. Neřekl vše, co měl na srdci, ale zřejmě netušil, jak pokračovat.

„Jenomže to není jediný důvod, že ne?“

„Jste čestný a spravedlivý muž. Pravda, občas se protivíte starým zvyklostem a vaše pokrokové smýšlení leckomu nevoní. Přesto byste za jiných okolností mohl být dobrou náhradou za vašeho strýce. Jde však o to, že jste…“ Sagir se opět zarazil a hledal správná slova.

„Mrzák, hrbáč, neduživec, kripl,“ napověděl mu Worlih suše. Ve středu tábora plápolal oheň a kolem něj křepčily rozjařené postavy. Nad plameny se opékalo maso, ze kterého kanul tuk. Syčelo to, když kapky padaly do plamenů. Za normálních okolností by se mladému vůdci sbíhaly v ústech sliny. Teď měl na jazyku hořkou pachuť.

„Prosím za prominutí…“

„Není důvod. Pokračujte.“

„Nejde jen o pověry. Když jste se narodil, kněží nepředpokládali, že byste se mohl dožít dospělosti. Překvapil jste je. Obelstil jste smrt zas a znovu. Co víc, udržíte se v sedle a jste plnoprávným mužem a členem naší kasty. Dnes. Ale zítra? Sklouznete ze hřbetu netrita a už se nezvednete. Kdo bude vaším dědicem? Váš syn nebo dcera? Ne. Máte podlomené zdraví a kněží vaši krev nepovažují za čistou. Představujete slepou větev rodové linie. Mnozí říkají, že nemáte budoucnost. Jste jako písek, který proteče mezi prsty.“

Mladý vůdce přikývl, jakože rozumí. Matku bedlivě hlídali kněží. Chlubili se přístroji, jejichž magie dokázala prohlédnout skrz kůži, svaly a kosti. Každou chybu, kterou objevili, okamžitě napravili. Dítě jako Worlih se nikdy nemělo narodit. Přesto na svět přišlo. Jako ošklivý výsměch moderní vědě. Lékaři se urputně snažili zachránit svou pošramocenou pověst a narovnat alespoň křivé ruce a nohy. Jenomže hrbaté tělo se zásahům zvnějšku bránilo. Žádné kouzlo neúčinkovalo.

„Mnohým se také příčí chování vaší mladší sestry,“ pokračoval Sagir po chvíli. „Přezdívají jí Krvavá Revena nebo Rváčka. Ona a její kumpáni nechvalně prosluli po celém kraji. Chovají se neurvale, rozpoutávají šarvátky a urážejí bohy.“

„K věci. Co provedla tentokrát?“

„Předevčírem po obzvlášť divoké pitce znečistila schodiště vedoucí k chrámu.“

„Znečistila?“

„Sundala si kalhoty od stejnokroje a…“ Sagir rozhodil rukama ve výmluvném gestu.

„Nevěřil bych, že to kdy řeknu, ale stýská se mi po dobách, kdy Revena pouze čas od času převrátila naruby lokál a nechala si vyrazit dva tři zuby.“

„S místními kněžími se mi to podařilo urovnat, ale ocenil bych, kdyby se něco takového neopakovalo.“

„Promluvím s ní.“

Mágové krájeli maso na plátky a dělili se o nejlepší kousky, aby nikdo nepřišel zkrátka. Worlihovi přinesli upečenou kýtu, kterou si dříve poručil. Všem se mastně leskly brady. Také Sagir se dlouho věnoval pouze jídlu. Zničehonic však mezi dvěma sousty prohodil: „Moji rodiče také zemřeli velice brzy. Jako nejstarší z pěti dětí jsem si uvědomoval, že musím zastat roli hlavy rodiny a o sourozence se postarat. Zhostil jsem se toho. Pomáhal jsem bratrům a sestrám i v době, kdy dospěli. Chodili si ke mně pro radu. Ne, že by se jí řídili. Půjčovali si ode mě peníze. Nic nevraceli. Obraceli se na mě s prosbou o pomoc, když se dostali do potíží. Slov díků jsem se nedočkal. Až později mi došlo, že existují určité hranice. Dost pomohlo, když jsem se oženil a začal se starat o vlastní rodinu.

My děti pouště jsme těsně svázané s krajem, ve kterém žijeme. Bereme na sebe podobu zvířat, jež v pustinách žijí. Každý z nás jiného. Vždy to má co do činění s naší nejniternější podstatou…“

„Sagire, dobře víte, co si o těchto starých moudrech myslím.“

„Vím, ale chci tím říct něco jiného. Vaše sestra si vybrala jako spojence pouštní kočky narie. Je stejně divoká a nezávislá. Když jí to přijde vhod, lísá se. Jindy dokáže být krutá a zlomyslná. Ve skutečnosti se nestará o nikoho jiného, jen sama o sebe. Vy jste si vybral písečné tarky. Tito tvorové žijí v malých semknutých smečkách – většinou je tvoří samec, samice a mláďata. Jeden na druhém závisí. Společně loví, krmí se, spí v jednom pelechu.

Narie a tark si nikdy nemohou rozumět. Narie chce svobodu. Tark kolem sebe potřebuje jiné tarky. Smečku. Kněží vám nedovolí se oženit. Ale to přece neznamená, že musíte zůstat sám. Život přináší různé možnosti. Jistě by se našla osvícená a vzdělaná vdova s dětmi, která by nedala na pověry. Třeba by ocenila společnost mladého výřečného muže.“

„Chápu, kam směřujete. Jenomže s tou smečkou se mýlíte. Dobře víte, že nejsem typ na ženu a děti.“

Zábava okolo ohně odumřela a ovínění mágové se trousili do stanů. Sagir vytřel omastek chlebovou plackou a vzdychl: „Vím, že je to těžké.“ Ne, je to naprosto jednoduché, pomyslel si Worlih.

Možná chodila po světě osamělá vdova, která by se ustrnula a pečovala o mrzáka. Jenomže mladý vůdce nestál o soucit. Nehledal ošetřovatelku. Dokázal se sám obléct, najíst a ošetřit si kůži šťávou z osmivětve. Udržel se v sedle. Navíc nemohl vystát pohledy plné lítosti a pochopení. Nenáviděl, když s ním někdo nakládal jako s dítětem.

Sagir pochopitelně nenarážel pouze na to, že by Worlih potřeboval pečovatelku. Bezpochyby by po boku mladého pána rád viděl hezké rudolící děvče. Vůdce povstalců mu již před časem na rovinu řekl, že společnost žen nevyhledával, protože ho přitahovali muži. Starý mág v tomto směru projevoval nebývalou zabedněnost. Nemyslel to zle. Měl pouze svou vlastní představu, co by mladíka jako Worlih učinilo šťastným.

Vůdcovo osobní blaho nikterak neodviselo od toho, jestli by raději léhal se ženami nebo s muži. Nezáleželo na tom. Žil ve společnosti svázané kastovním systémem a posedlé otázkou, jak zplodit zdravé a silné dítě. Sebemenší piha mohla být známkou zvrhlosti a úpadku. Bylo třeba ji odstranit. Smetánka úzkostlivě opečovávala šlechtěná těla a věčně mladé tváře. Pohled na znetvořený trup a ruce je děsil. Worlih znal pár vysoce postavených mágů, kteří si vydržovali milence. To však nic neměnilo na tom, že vůdce sám byl nedotknutelný. Nemělo cenu si nic nalhávat. A i kdyby se našel muž, který by viděl něco přitažlivého na mrzákovi, Sagir měl pravdu, když říkal, že lékaři Worlihovi předpověděli, že se nedožije dospělosti. Měl řadu zdravotních problémů a neduhů. Nepřišlo mu správné k sobě někoho za takových okolnosti připoutat a chtít po něm, aby sdílel jeho osud. Aby snášel projevy nenávisti a posměšky. Viděl Worliha scházet. A umírat.

Rozhodl se, že bude lepší zůstat sám. Nakonec – nepotřeboval nikoho dalšího, aby mohl být spokojený. Stačilo pár dobrých přátel. Nemohlo přece být tak těžké je získat. Worlih se však brzy přesvědčil o opaku. Já vím, že vypadám, jak vypadám. Narodil jsem se tak, není to nakažlivé. Ale jakýpak strašlivý osud, jsou tací, kteří se musí vypořádat s daleko většími těžkostmi. Mám ruce a nohy, nejsem slepý ani hluchý. Proč se na mě tak díváte? Ne, nejsem duševně zaostalý. A mimochodem… sluch mi skutečně slouží velice dobře, ale jsem natolik velkorysý, že vaše nemístné poznámky přejdu. Zlovolný, krutý a zákeřný? Ne. Zvrácený, zkažený a zpustlý? Ne. Zatrpklý? Ne. Ne. Ne.

Mladý vůdce si oblíbil psaní dopisů. Všechny možnosti, které mu otvíral stoh papírů a lahvička inkoustu. Mohl napsat naprosto komukoli – největším vzdělancům doby i slavným spisovatelům, jejichž knihy četl v dětství. Vyžadovalo to pochopitelně důkladnou přípravu. Nemohl neznámého učence oslovit jen tak a riskovat, že bude působit jako nedostudovaný hlupák, který ho olupoval o čas. Každý takový dopis znamenal výzvu. Bylo to vzrušující.