Přeložila Štěpánka Svobodová

THE FORGOTTEN VILLAGE

Copyright © 2019 by Lorna Cook

All rights reserved.

Translation © Štěpánka Svobodová, 2023

ISBN 978-80-249-5208-6

Obsah

- Prolog

- Kapitola 1

- Kapitola 2

- Kapitola 3

- Kapitola 4

- Kapitola 5

- Kapitola 6

- Kapitola 7

- Kapitola 8

- Kapitola 9

- Kapitola 10

- Kapitola 11

- Kapitola 12

- Kapitola 13

- Kapitola 14

- Kapitola 15

- Kapitola 16

- Kapitola 17

- Kapitola 18

- Kapitola 19

- Kapitola 20

- Kapitola 21

- Kapitola 22

- Kapitola 23

- Kapitola 24

- Kapitola 25

- Kapitola 26

- Kapitola 27

- Kapitola 28

- Kapitola 29

- Kapitola 30

- Kapitola 31

- Kapitola 32

- Kapitola 33

- Kapitola 34

- Kapitola 35

- Kapitola 36

- Kapitola 37

- Kapitola 38

- Kapitola 39

- Kapitola 40

- Kapitola 41

- Kapitola 42

- Kapitola 43

- Kapitola 44

- Kapitola 45

- Kapitola 46

- EPILOG

- Slovo autorky

- Poděkování

Stephenovi

Dík za to, že děláš všechno a že jsi mi vším.

PROLOG

Tyneham, Dorset, prosinec 1943

Lady Veronica stála na návsi před davem čítajícím víc než dvě stě hlav a rozčilením se chvěla. Úpěnlivě doufala, že nikdo z nich neslyšel události předchozí noci. Každý z vesničanů pro ni představoval známou tvář a každý se díval plný očekávání na ni a na pohledného muže po jejím boku, který ji držel za ruku tak pevně, až to bolelo. Očekávalo se od něj, že něco řekne. Pár povzbudivých slov, která všichni místní potřebovali. Ujištění, že dělají správnou věc. Něco, na co můžou být hrdí – opustit vesnici a odevzdat ji na oltář války vojsku, aby ji mohlo využívat jako výcvikový prostor. Dělali právě něco, co se zapíše do učebnic dějepisu jako čin neuvěřitelné oběti pro válku a pro vlast.

„Sire Alberte,“ vybídl muže vikář a naznačil, že je čas promluvit.

Muž po jejím boku přikývl. Postoupil o několik kroků kupředu a Veronica popošla s ním. Držel ji teď za ruku ještě pevněji. Její prsty nahmataly tlustý zlatý kroužek snubního prstenu. Veronica se otřásla.

Zatočila se jí hlava. Volnou rukou si sáhla do týla a dotkla se velké boule, která se jí tam vytvořila. Podařilo se jí smýt téměř veškerou krev – které tam měla hodně –, ale i přesto se jí stopy po husté rudé tekutině objevily na prstech, když je vyprostila z vlasů. Krev si utřela do černé látky šatů. Černé na znamení smutku. Připadalo jí to přiměřené. Vždyť dnešek prakticky znamenal zánik vesnice, její smrt.

Muž se na ni podíval, ruku trochu povolil a vzápětí opět stiskl, ve tváři prázdný výraz, jen jako by se chtěl přesvědčit, že tam s ním stále je, jako by pořád nemohl uvěřit, co se to děje. A pak se obrátil k davu, aby pronesl svou řeč.

„Dnešek je historickým dnem,“ začal. „Dnes lidé z Tynehamu obětují svou vesnici, aby pomohli celému národu, aby pomohli vyhrát tuto válku. Opouštíme ji, ne navždy, ale do té doby, než bude válka vyhraná. Opouštíme ji společně, sjednoceni tím, že se jí vzdáváme, sjednoceni společným vystěhováním. Tato válka se dá vyhrát jen dobrými skutky konanými dobrými lidmi. V obětování svých domovů a svého živobytí nikdo z vás není sám. Každý farmář, každý kupec, každý muž, každá žena, každé dítě včetně nás, kteří obýváme Tyneham House – my všichni jsme v tom spolu. A až tahle válka vítězně skončí, spolu se zase vrátíme.“

Jeho krátký proslov se setkal s masou zaražených tváří, ale ve chvíli, kdy skončil, se navzdory smutné události ozval vlažný potlesk. Veronica byla ráda. Věděla, že řeč musí být dostatečně strhující, aby podpořila vesničany k odchodu bez boje, i když v současné době už neexistovalo nic, co by mohlo zabavení z úřední moci zabránit. Obyvatelé Tynehamu se chystali posbírat pár zbývajících věcí, Veronica zavřela oči a znovu se jí začaly zcela živě vybavovat události předchozí noci. Měla je před očima stále dokola, až si myslela, že snad začne ječet. Musela ale zachovat důstojný výraz ještě několik minut. Už teď věděla, že tuhle vesnici postrádat nebude a že nebude postrádat ani Tyneham House.

Muž po jejím boku prohlásil: Vrátíme se společně. Ne, pomyslela si Veronica. Nevrátíme. Nechtěla už to místo nikdy vidět.

KAPITOLA 1

Dorset, červenec 2018

Melissa neměla potuchy, proč, do háje, teď podniká právě tohle. Svého času to považovala za dobrý nápad. Když se dočetla o „Zapomenuté vesnici“ v místních novinách, připadalo jí to romantické. Vesnice v místě, kde se zastavil čas, dramaticky odcizená svým obyvatelům v roce 1943 a předaná vojsku, aby se zde mohlo připravovat na vylodění v rámci Dne D. A nyní se jim vracela zpátky, tedy částečně, po tolika letech. Rozlehlá oblast zpustlé země, hospoda, domy, kostel, škola, krámky a spousta dalších budov, to všechno mělo být navráceno majitelům hned, když válka skončila. Tak to alespoň stálo v dnešním ranním vydání The Purbeck Times. Ale nestalo se tak. Vesničané byli v podstatě podvedeni.

Teď tedy Melissa trčela v zoufale pomalé koloně na cestě ke slavnostnímu znovuotevření vesnice Tyneham spolu s minimálně dvěma sty dalšími auty – která se sunula kupředu. Nebyla jediná, kdo zatoužil vidět nejnovější turistickou atrakci, jež se otevírala na pobřeží Dorsetu.

Melissa si v autě poupravila foukání větráku, načež naprosto zoufalá zjistila, že už je nastavený na maximum. Patrně zatím nejteplejší den letošního roku neměl ventilátor pražádnou naději zmírnit. Možná to bylo tím, že stála na místě, a možná prostě jen tím nesnesitelným červencovým vedrem. Melissa si všimla, že jí sluneční brýle sklouzly ke špičce nosu, sundala je a hodila na prázdné sedadlo pro spolujezdce. Brýle se odrazily od čalounění a s klepnutím sklouzly po vnitřku dveří na podlahu. Melissa se po nich natáhla a posadila si je zpátky na nos. Z vedra v ní narůstala rozmrzelost.

„Proč to trvá tak strašně dlouho?“ ptala se sama sebe a bušila dlaní do volantu.

Ale ve skutečnosti ji nerozčilovalo ani strašné vedro, ani provoz. Tady šlo daleko víc o to, že jí její přítel Liam slíbil romantických čtrnáct dní v Dorsetu, ve skutečnosti však trávil celé dny na surfu ponořený po kolena v přílivu, nebo co vlastně dělal, když pádloval od břehu a zase zpátky na svém prkně. A kde byla ta její romantická dovolená? Melissa se ho snažila chápat. Souhlasila, že je naprosto skvělé, že je počasí tak dokonalé pro surfování. Jistě, měl by jít na prkno, měl by se bavit, užít si to. Koneckonců za svůj víkendový domek v Kimmeridge, který si koupil jako útěk z nudného, ale přeplaceného místa v bankovnictví, zaplatil tolik peněz. Zasloužil si trochu se uvolnit. Melissa ale nečekala, že bude každý den sama. Když spolu před osmi měsíci začali chodit, zkusila surfovat s ním, ale neměl s ní trpělivost, obzvlášť když začalo být jasné, že se Melissa nikdy nedokáže na prkno postavit, natož aby se naučila využít tu správnou vlnu. Liam se nijak nebránil, když navrhla, že holt bude surfovat sám. Přesto ji ale poněkud překvapilo, že co přijeli, odjel zatím surfovat opravdu úplně každý den.

Když se ho zeptala dnes ráno, jestli by nemohli podniknout něco společně, něco turistického, jednoduše jen prohodil: „Možná jindy.“ Sama a znuděná po bůhvíkolikáté procházce po kýčovité vesničce Kimmeridge se zastavila v trafice v naději, že si vybere pár přepychových časopisů na křídovém papíře se spoustou fotografií, aby měla co číst, až bude Liam pryč. Žena za pultem si právě četla článek na titulní straně místního plátku.

„Už bylo načase,“ poznamenala ve chvíli, kdy se Melissa blížila k pultu. „Taková ostuda, držet to takhle dlouho oplocené. Oni se tam pořád ještě nemůžou vrátit a žít tam.“

„Kdo?“ zeptala se Melissa čistě jen ze zdvořilosti.

„Obyvatelé Tynehamu, samozřejmě. Teda, měla bych říct bývalí obyvatelé.“ Žena poklepala prstem na titulní stranu. „Dneska se ta vesnice znovu otevírá.“ Zavrtěla hlavou. „Po tak dlouhý době. To bude určitě parádní podívaná.“

Zvonek nade dveřmi se rozcinkal. Do trafiky vešel další zákazník a slušně se postavil do řady za Melissu. A tak Melissa prakticky bez velkého přemýšlení sáhla do stojanu s novinami a vytáhla si jeden výtisk pro sebe a jen tak letmo očima přelétla titulek „Zapomenutá vesnice vrácena“. Zaplatila za časopisy a noviny a vyšla ven do slunného dne, aby si přečetla hlavní článek. Už ji nezajímaly klepy o celebritách a předražené módě. Místo toho ji zaujal zestručněný příběh dlouho opuštěné vesnice. Sice to nepatřilo mezi její běžné prázdninové aktivity, ale aspoň měla co dělat.

Vybavená novinami a zmačkanou mapou, kterou vozila v přihrádce u spolujezdce, se rozjela krajinou. Očekávala, že má před sebou klidný den vyplněný toulkami po takzvané zapomenuté vesnici, možná s hrstkou důchodců se stejným programem. Když ale konečně zaparkovala, navedená na provizorní parkoviště, měla chuť si připustit, že asi udělala chybu, když se do Tynehamu vydala. Pokud se dalo soudit podle stovek aut, bylo víc než zřejmé, že tady bude rušno.

První den zpřístupnění se očividně stal velkou událostí. Melissu napadlo, jestli se někdo z těch lidí, o nichž se psalo v článku, cítil okradený každičký den od zimy roku 1943, kdy armáda zrekvírovala celou vesnici, každý jednotlivý dům a veškerou přilehlou zemědělskou půdu.

Melissa se s ostatními turisty vydala po štěrkové cestě k malému pódiu, kde se jí dostalo letáčku a srdečného přivítání od laskavého postaršího muže, který se hrdě dmul ve své svítivě žluté vestě. Oplatila mu úsměv, vzala si od něj letáček a muž se posunul k početnému zástupu lidí za ní, aby jim poskytl tutéž službu.

Melissa se zadívala přes pódium a všimla si velké červené stuhy, která se táhla od jednoho nově vyhlížejícího sloupku brány ke druhému. Povzdechla si, když jí došlo, že se tu zjevně bude konat velká sláva, než jí povolí těch jejích pět minut, kdy bude smět trochu slídit po několika opuštěných zpustlých budovách. Pak zase odjede. Možná se Liam dneska z pláže vrátí dřív a budou moct jít spolu na večeři, nebo jen sedět na zahrádce u chaty, pít víno a pozorovat, jak zapadá slunce. Co přijeli do Dorsetu, nestrávili tak ještě ani jeden večer.

Z myšlenek ji vytrhl muž, jenž přišel na pódium. Bouřlivý potlesk, který doprovázel jeho příchod, ukončil její myšlenky na vysněné víno a západy slunce.

Melissa se letmo koukla do letáčku, který dostala. Tyneham oficiálně otevře pro veřejnost, která sem bude moci zavítat v létě denně, Guy Cameron, historik proslulý svými oblíbenými televizními pořady, stálo tam. Vedle textu byla černobílá fotografie Guye Camerona: střapaté hnědé vlasy a rozesmáté oči. Přeložila leták a zastrčila si ho do kapsy u džínů. Nebyla o nic moudřejší, kdo to vlastně je – zjevně nějaká celebrita.

Historické pořady v televizi nebyly zrovna její parketa, snad kromě historických dramat v dobových kostýmech. Čepce a korzety a svalnatí muži ve sněhobílých košilích kráčející dlouhými kroky do jezera a pak z něho, to snad.

Zatleskala spolu s ostatními na uvítanou Guye Camerona na jevišti a pak se pomalu prodírala davem a postavila se na stranu, vděčná ve vedru za trochu prostoru.

Historik byl nejspíš hodně populární. Potlesk trval podle Melissy trochu moc dlouho. Zatímco mluvil, nadzvedla si zpocené vlasy z krku, utáhla je na temeni do ohonu a znovu si na nos nasadila sluneční brýle.

„Mnoho let jsem slýchal vyprávět příběh o Tynehamu a vždycky mě nesmírně fascinoval,“ začal historik. „Lidé, kteří tu žili – co se s nimi stalo? Kam všichni odešli? Co dělali? Jak zareagovali, když jim bylo řečeno, že mají pouhý měsíc na to, aby si sbalili věci a vesnici opustili, aniž by věděli, kdy se budou smět vrátit? Aniž by věděli, že se nebudou smět vrátit. Celé společenství vysídlené…“ Na několik vteřin se odmlčel a dramatičnost jeho věty ulpěla na uchváceném davu.

Melissa se kolem sebe krátce rozhlédla. Ten člověk své publikum téměř očaroval.

„Vesnice byla zrekvírovaná jako celek,“ krátce se podíval do svých poznámek, „s příslibem, že bude vrácená v mírových časech. Patrně zde měl být zanesený trochu konkrétnější smluvní detail, kdy přesně v mírových časech.“ Guy Cameron se zaculil a dav se nadšeně rozesmál. Melissa stiskla rty, aby úsměv potlačila.

„Tyneham zaujímá v mém srdci zvláštní místo.“ Teď už byl historik opět vážný a spolu s ním i dav pod pódiem. „Vyrostl jsem jen několik kilometrů odtud. Moje babička pocházela z Tynehamu a byla tady, když jim bylo oznámeno, že ona, její přátelé, rodina a zaměstnavatelé budou muset odejít. Slyšel jsem od ní přímo z první ruky, jak jí bylo, ale každý z lidí, jichž se to týkalo, to prožíval odlišně. Vždycky jsem si myslel, že sbližování komunity ve chvíli, kdy se násilně rozpadá, je svým způsobem tragická ironie.

Teď ale přicházíme navštívit vesnici znovu, ale ne takovou, jaká byla, ale jaká je teď. Můžete sice procházet ulicemi, ale budovy jsou zchátralé. Pouze kostel a škola jsou nedotčené a otevřené pro veřejnost a moc vám doporučuji se podívat do obou objektů, podívat se na fotografie, které ukazují, jaká vesnice kdysi bývala, i na jiné exponáty. Pro tuto chvíli, sedmdesát pět let poté, co byla zabraná, jsem šťastný, že mohu prohlásit vesnici Tyneham za oficiálně otevřenou.“

Za zvuku opětovného potlesku sestoupil Guy Cameron z pódia a mladá žena, očividně natěšená, že je součástí celého procesu, mu podala obrovské ceremoniální nůžky. Historik byl zjevně zaskočený jejich velikostí a ženě něco řekl, ta vyprskla smíchy a prohrábla si vlasy. Mediálně známý historik přestřihl stuhu a ta se snesla k zemi.

S tím se dav začal hýbat a návštěvníci byli uváděni dovnitř průvodci ve svítivě žlutých vestách. Melissa sledovala, jak se čelo davu valí vstupní branou, ale čekala, až se to ve zúženém místě trochu rozptýlí, než se ke tlačenici přidala. Sledovala historika, jak si přátelsky povídá se skupinkou návštěvníků. Nenuceně pózoval, když si ho chtěli vyfotografovat, a podepisoval jakési knihy, jichž podle Melissina odhadu musel být autorem. Celou dobu se usmíval a Melissa si pomyslela, že to musí být nesmírně vyčerpávající, být celebritou, ty neustálé úsměvy a požadavky kladené na člověka veřejností. Jakmile jedna zbožňující fanynka opustila místo po boku Guye Camerona, objevila se okamžitě další. Melissa mu věnovala poslední letmý pohled a proklouzla kolem něj branou do zapomenuté vesnice.

O hodinu a půl později prosvištěl kolem Melissy golfový vozík, odbočil a projel po zpustlé venkovské návsi. Právě se hrabala v tašce a hledala neexistující láhev minerálky, aby potlačila začínající bolest hlavy. Chvatně vzhlédla k mediálně známému historikovi na golfové bugině, na jehož jméno si ani nevzpomněla. Bylo mu viditelně velice trapné, že takhle předjel turisty. Na pár z nich, se kterými se už znal, nepatrně zamával, a Melissa se rozesmála. Napadlo ji, proč to vlastně nedotáhl až do konce a nepokynul jim jako král.

Plahočila se nahoru do kopce a potom se zastavila, aby se podívala do mapy. Teď už měla skutečně strašnou žízeň. Z krku si shrnula několik uvolněných pramenů z ohonu. Tady nahoře zůstal pouze Tyneham House, láskyplněji označovaný jako Great House, jak se dozvěděla z letáku. Popiska u fotografie jen konstatovala, že to býval domov rodiny Standishových, kteří ho vlastnili po více než tři sta let až do chvíle, kdy se stejně jako ostatní vesničané dozvěděli, že jim dům bude zabrán. I oni měli měsíc na to, aby se na odchod připravili.

Jo, měřilo se všem stejným metrem, pomyslela si Melissa, znovu složila mapu a zastrčila si ji do zadní kapsy. Byla na nohou už hodně dlouho a při prohlížení interiérů zemědělských budov a zchátralých chalup ji trápilo příšerné vedro. Řada polorozpadlých stavení byla ukrytá v lesích, které vesnici obklopovaly, a působilo to nádherně strašidelně. Melissa si otřela čelo hřbetem ruky a v duchu si nadávala, že když spontánně nastoupila do auta a vyrazila na výlet, zapomněla na vodu. Ústa měla vyprahlá, ale nikde tu nebyla ani kavárna, ani prodejna suvenýrů, kde by si mohla koupit něco k pití. Nemohla uvěřit, že právě tohle opomenuli, s ohledem na množství turistů. Usoudila, že takhle nikdy žádné peníze nevydělají. Smířila se s tím, že kostel a školu si nechá ujít a pro dnešek to zabalí – jen až trochu nakoukne do panského sídla.

Dva turisti, už na zpáteční cestě, míjeli Melissu ve chvíli, kdy přicházela na konec aleje, která vedla k domu, a Melissa se na ně zdvořile usmála. Záviděla jim láhve s vodou, které si nesli. Jinak tam nahoře nebyl nikdo a Melissa byla vděčná za klid a ticho. Byla připravená nasávat atmosféru, ničím a nikým nerušená.

Stejně jako u většiny dalších domů ve vesnici, visela i u šlechtického sídla Tyneham House informační tabule, tady u vstupu na hlavní příjezdovou cestu. Stručně se na ní popisovala historie stavení včetně toho, odkud pocházely cihly na jeho výstavbu. To Melissa přeskočila.

Pak se tam uvádělo jen málo podrobností o všech bývalých obyvatelích, což přišlo Melisse zvláštní. Byla tu ale fotografie posledních majitelů, Sira Alberta Standishe a jeho ženy Veronicy. Aspoň tak to u fotografie stálo, ale už žádná další informace než údaj, že se jedná o poslední obyvatele domu, což na základě obrázku, neuměle vyvedeného na podivné plastové tabulce, mohl být kdokoliv.

Melissa popošla, aby se podívala víc zblízka. Dvojice na malém černobílém snímku působila zcela tuctově. Přesto se Melissa navzdory vedru zachvěla. Maminka tomu říkávala, že někdo přešel po hrobě. Melissa si ale nebyla jistá, jestli vlastně na takové věci věří.

Nechala tu myšlenku plavat a prošla širokou branou z červených cihel na hlavní příjezdovou cestu. Ve zdivu viděla po obou stranách otvory, kde byla kdysi připevněná křídla tepané železné brány. Ty však dávno odstranili. Melissa položila ruku na vyhřátou cihlovou zeď, aby se na minutku na dvě opřela a odpočinula si. Slunce jí pralo přímo na hlavu. Z horka se jí zvedal žaludek. Několik vteřin se ovívala letákem, než se s námahou vydala dál. Obvykle nebyla tak slabá. Jen ještě rychle pár minut, kouknout se okny, pokud nebudou zabedněná, a vyrazí nazpátek.

Když se pak zdi pustila a vyrazila k velké alžbětinské budově z vybledlých cihel stojící přímo proti ní, najednou se jí obraz před očima rozostřil a opět se jí zvedl žaludek. Melissa natáhla ruku, aby se chytila zdi, ale ta už byla příliš daleko a její prsty jen máchly bezmocně do prázdna. Začala klopýtat kupředu, nohy jí vypovídaly službu a zem se rychle začala přibližovat. Oči se jí zavřely a vnímala jen matně, že ji popadly čísi silné ruce a pádu zabránily.

KAPITOLA 2

Melissa pomalu otevřela oči a zadívala se do tváře nějakého muže.

„Jste v pořádku?“

Byl to ten historik. Skláněl se nad ní, tvář plnou znepokojení a trochu i paniky. Takhle zblízka se zdál velmi přitažlivý, ale pak Melisse blesklo hlavou, proč je vlastně tak blízko? A proč je ona sama na zemi?

„Jste v pořádku?“ opakoval. „Viděl jsem až támhle odtud, jak se kácíte k zemi.“ Mávl jí nad hlavou směrem k aleji. „Nepamatuju si, kdy jsem naposled musel běžet takhle rychle.“

Melissa přikývla. „Jsem v pohodě,“ ujistila ho, jak to odpovídalo staré dobré britské zdvořilosti, přestože bylo zřejmé, že v pohodě není. Hlava ji stále bolela a strašná žízeň se nijak nezmenšila. A pořád ležela na zemi.

Historik přimhouřil oči. „Hmm. Tak zůstaňte aspoň pár minut v klidu,“ doporučil jí. „Omdlela jste. Někde tady musí být někdo schopný poskytnout první pomoc. Může se na vás zběžně kouknout.“

Melissa se posadila, aniž by brala na vědomí jeho rady. „Jak dlouho jsem byla mimo?“

„Moc dlouho ne. Tak třicet vteřin, asi.“

„Aha.“ Melissa se vyprahle rozkašlala.

„Tumáte, vezměte si to.“ Historik jí nabídl svou vychlazenou láhev s vodou, Melissa usrkla a chtěla mu ji vrátit. Zavrtěl hlavou. „Je vaše.“

Postavila ji na zem, láhev spadla a dokutálela se až k nějakému kusu látky, o který se zastavila. „Co je to?“ zeptala se Melissa.

„Můj svetr. Dal jsem vám ho pod hlavu, když jsem vás položil na zem.“

„Vy jste mě zachytil?“ Melissa se mu podívala do očí. Měly zvláštní odstín modré, který fotografie na letáku nedokázala zachytit.

Historik přikývl. „Když jsem zahlédl, jak vrávoráte, rozběhl jsem se takovou rychlostí, že jsem do vás málem narazil.“

Melissa si všimla, že kousek od ní leží její sluneční brýle. Naštěstí se nerozbily. Musely jí spadnout, když omdlela.

Historik se zadíval směrem, kam upírala svůj zrak, vstal, brýle zvedl a vrátil jí je. Pak pohlédl na svůj mobil.

„Tady venku není nikde signál. Na kilometry daleko tu nenajdete vysílač. Vesnice žádný nepotřebovala. Takže jsem nemohl přivolat pomoc. Obávám se, že tady se mnou budete muset trčet, dokud vám nebude natolik dobře, abyste se dokázala postavit na nohy a jít.“

„Cítím se dobře,“ namítla Melissa a blufovala jenom tak napůl. „Myslím, že jsem byla jen trochu dehydratovaná.“

Porozhlédla se kolem sebe v naději, že se golfový vozík třeba vrátí pro svého slavného pasažéra, takže si ho bude moct stopnout, ale nezmínila se o tom.

Muž seděl vedle ní a pozorně si ji prohlížel. „OK. Dobře, tak tomu dáme ještě chvilku, než se přemístíme. Trochu si odpočiňte.“

Melissa přikývla, znovu sáhla po láhvi a napila se. „Už je to mnohem lepší,“ řekla, když zašroubovávala uzávěr. Zadívala se dlouze na dům a pocítila zvláštní smutek.

„Zajímáte se o tenhle druh historie?“ pokynul Guy hlavou ke šlechtickému sídlu.

„Ani ne,“ zavrtěla Melissa hlavou a vzápětí se cítila poněkud provinile, že to přiznala před historikem. „Ale na tohle jsem byla zvědavá a potřebovala jsem dneska nějak zabít čas. Vypadá to totiž tak, že jsem omylem vyrazila na surfařskou dovolenou, ale přitom nesnáším surfování, tak si hledám, jak jinak strávit dny. Nikdy dřív jsem v Dorsetu nebyla. Neměla jsem tušení, že existuje nějaký Tyneham.“

„Umím si představit, že si přejete, abyste sem byla vůbec nejezdila,“ podotkl muž.

Otočila se k němu. „Proč to říkáte?“

„No, tak jednak jste tu omdlela. A taky vypadáte dost zničeně. Ačkoliv to je možná důsledek toho, že jste ztratila vědomí.“

„Nechápu, že tady může člověk cítit cokoliv jiného než smutek. Je to tady tak… opuštěné. I když tenhle dům dopadl o hodně líp než ty ostatní. Především má pořád ještě střechu.“

„Je to krásná budova.“ Historik ukázal na nejvyšší patro. „Moje babička tady pracovala jako služebná, až do rekvizice.“

Melissa vyloudila patřičný obdivný zvuk a zadívala se na prostory pro služebnictvo ve druhém patře pod zkosenou střechou. Bylo to jediné podlaží, kde nebyla okna zatlučená dřevěnými deskami. Na všech oknech v přízemí i v prvním patře byly umístěné kovové tabulky s nápisem Nebezpečí – Vstup zakázán. Okované vstupní dveře z tmavého dřeva v klenuté bráně byly stále na svém místě a vypadaly jako původní. A nijak nelákaly k návštěvě. Všechno to navzdory žáru letního slunce působilo chladně a depresivně. Ale Melissa si byla jistá, že za časů své největší slávy vládla v tomto domě úplně jiná atmosféra.

„Nejsem si jistý, že to tady babička tehdy měla ráda,“ prohodil muž. „Nesmím se jí zapomenout zeptat, jestli bydlela přímo v domě,“ zvedl oči k oknům ve druhém patře, „nebo jestli sem každý den docházela z vesnice.“ Vrátil se zpátky od svých úvah. „A jak se cítíte teď?“

„Je mi líp, díky.“ Melissu napadlo, jestli už bude Liam zpátky ze surfování a bude si dělat starosti, kde je. Ne, jistěže ne. Ale bez signálu mu nemohla dát vědět, že se zpozdí. Vlastně mu ani neřekla, kam jede.

Pomalu si stoupla a pak se sehnula pro mužův svetr. Podala mu ho a on poděkoval, přehodil si ho přes ramena a volně svázal rukávy kolem krku.

„Doprovodím vás zpátky,“ nabídl se.

Melissa byla stále ještě jak omámená, a tak se s ním nepřela. „Moc se omlouvám, ale úplně jsem zapomněla vaše jméno.“

Historik se usmál, představil se a podal jí ruku.

„Dík, že ses mě ujal, Guyi.“ Melissa mu rukou potřásla a sama se představila, aniž by vedle něj přestala pokračovat v chůzi.

„Moc mě těší, Melisso.“ Guy se zasmál. „Byl to rozhodně jeden z nejzajímavějších způsobů seznámení, jaký jsem kdy zažil.“

V zorném poli se jim objevil kostel. „Odsud už to určitě v pohodě dojdu,“ ukázala Melissa směrem k parkovišti.

„Ach.“ Guy se zatvářil zklamaně. „Ty už nechceš jít do kostela? Prý jsou tam spousty úžasných fotografií toho, jak to tu tehdy všechno probíhalo. A řeč, kterou tentokrát nepronesu já, by ti nejspíš bylo příjemné si poslechnout.“

Melissa se rozesmála a zadívala se směrem ke starému kamennému kostelu. „Možná jindy. Radši už bych se měla vypravit na zpáteční cestu.“

Jeden z průvodců se objevil u zdi oddělující hřbitov od cestičky. „Promiňte, pane Camerone. Právě začínáme s přednáškou, pokud byste se k nám chtěl připojit. Čekali jsme na vás.“

„Ale nemluvím já, že ne?“ ujišťoval se Guy s obavami.

„Ne, ne. Ale nechtěli jsme, abyste o to přišel.“

„To je od vás velice laskavé. Hned jsem tam.“

Průvodce vyrazil zpátky ke kostelu a Guy se otočil na Melissu.

„Tak ahoj.“ Melissa mu zamávala a vydala se k parkovišti. „Užij si tu přednášku.“

Guy přikývl. „Ahoj. Opatruj se, Melisso.“

Cestou v autě do Liamova víkendového domku se Melissa koukla na hodinky. Většinu dne se potulovala po Tynehamu a přitom si původně myslela, že to bude jen krátká návštěva. Byla unavená a hladová.

Dveře do domku otevřela s očekáváním, že uslyší něco jako: „Kdes do háje byla tak dlouho?“ Liam se ale vcelku v klidu opíral o opěradlo pohovky. Sportovní kanál vysílal závod v surfování někde, kde bylo teplo a slunečno. Liam si hrál s mobilem a ani nezvedl hlavu, když vešla.

„Ahoj,“ pozdravila ho ode dveří.

„Jsi v poho?“ zamumlal a dál ťukal do telefonu.

„Jo. Měl ses?“ zajímala se Melissa, ale Liam mlčel. Ťukání do mobilu pokračovalo.

Šla do kuchyně, natočila si a rychle vypila hned dvě sklenice vody. Konečně se cítila líp a znovu se letmo koukla na svého přítele, který se na ni ještě ani nepodíval. Napadlo ji, proč se vlastně obtěžovala se vracet. V kuchyni si vzala jogurt a lžičku.

Že by se jeden druhému omrzeli? Jak se to mohlo stát tak brzy? Přece spolu nechodili až tak dlouho. Těch osm měsíců představovalo zatím Melissin vůbec nejdelší vztah. Na tuhle skutečnost nebyla zrovna pyšná, vzhledem k tomu, že jí bylo osmadvacet a už dávno mohla přijít na to, jak si vztah udržet. Ale v tomto relativně raném stadiu by se snad dalo očekávat trochu víc vzrušení. Netušila, co vlastně dělá špatně. Napadlo ji, jestli to nezpackala, když si zachovávala až příliš chladnou hlavu. Na základě sledování rozpadu manželství svých rodičů ale moc dobře věděla, že muži nemají rádi ženy, které neustále otravují. Maminka to poznala hodně drsným způsobem, což vedlo jen k neustálým hádkám. Melissa ale možná zašla naopak příliš daleko opačným směrem. Když byli s Liamem spolu poprvé, bylo to super – nebo si to alespoň myslela. Seznámili se v jednom z těch příšerných barů v Canary Wharf, kde bankéři popíjejí šampaňské a kde jedna láhev stojí sto šedesát liber. Při svém platu asistentky nebyla na takový druh okázalosti zvyklá. Byla tu jenom po práci oslavit kamarádčiny narozeniny. Možná byla od samého začátku vedle.

Pohrávala si s představou, že mu poví, jak dneska omdlela. Ale k čemu by to bylo? Přimělo by ho to zvednout hlavu? Přinutila by ho tím k trochu větší pozornosti? Jak o tom Melissa přemýšlela, mimoděk se přikrčila. Existovaly jistě i jiné způsoby, jak se pokusit zachránit vztah, ale vyjádření soucitu to nebylo.

„Nezajdeme někam na večeři?“ zeptala se, když dojedla jogurt. Držela dveře ledničky otevřené a užívala si studený vzduch.

„Cože?“ Liama nyní zjevně obtěžovala. „Aha, no, víš, já už jsem po jídle.“

To Melissu zaskočilo. „Vážně?“ Zavřela ledničku. „Myslela jsem, že se najíme společně.“

„Ale nic takového jsme si neřekli, ne?“ Ťukání do mobilu začalo znovu.

Melissa vytřeštila oči a nevěřícně se podívala na Liamovu hlavu skloněnou k telefonu.

„Ne,“ pronesla pomalu. „Patrně ne.“ Složila paže na prsou a snažila se nevyprovokovat hádku. „A co sis dal?“

„Krabí koláčky, ty suprový tenounký hranolky a datlový koláč s karamelovou omáčkou. Jo a báječnou láhev sauvignonu.“

„Ty jo. Kdes tohle všechno měl?“

„V Pheasant and Gun.“

„Hmm.“ Liam tedy jedl v tom nóbl baru pár kilometrů odtud a přitom Melissa toužila tenhle podnik navštívit od té doby, co kolem něj projeli na začátku dovolené. „Myslela jsem, že tam půjdeme spolu,“ poznamenala kousavě.

Liam konečně odložil mobil a otočil se na ni. „Měl jsem hlad.“ Pokrčil rameny. „Můžeme tam zajet jindy. Máme před sebou ještě spoustu času, než nás přivolá běžný život a budeme se muset vrátit do Londýna.“ A už zas zvedl telefon, čímž dal najevo, že jeho účast v dané konverzaci skončila.

Melissa zavrtěla hlavou. Neuvěřitelné. Byla příliš vytočená, než aby se zmohla na slovo. Když bylo jasné, že Liam nevzhlédne a nezapojí se do rozhovoru, nakráčela ke stolu, kam předtím hodila klíče od auta, popadla je a pak už za sebou jen zabouchla vchodové dveře. Potřebovala čas na rozmyšlenou.

V žaludku jí zakručelo. V záchvatu vzteku se rozhodla, že poprvé v životě povečeří v hogo fogo restauraci sama.

Cestou autem do baru Pheasant and Gun se snažila vyhodnotit Liamovo chování. Kdo jde do luxusní restaurace sám, v sobotu večer, když je na dovolené se svou dívkou? Co to má, proboha, znamenat? Jako kdyby tu vůbec nebyla. Jako kdyby tady vůbec nebyli spolu. Zjevně mu vůbec nezáleželo na tom, jak tráví dny, ani jestli vůbec budou nějaký čas spolu. Zatím to vypadalo, že tohle bude nejhorší dovolená, jakou kdy zažila. Pak si vybavila čtrnáct dní v Magalufu na Mallorce s rodiči, když jí bylo osmnáct. A tenhle týden v Dorsetu se tomu hodně blížil.

Ve chvíli, kdy zajela autem na parkoviště u baru Pheasant and Gun, začala v duchu zpochybňovat svůj spontánní krok. Byla nervózní. Kromě rychlého sendviče v kavárně nikdy nejedla v restauraci sama. Zahlédla se ve zpětném zrcátku, vytáhla make-up a trochu si upravila obličej.

Cestou přes vyštěrkované parkoviště si chvatně stáhla gumičku z dlouhých hnědých vlasů, nechala je rozpuštěné spadat na ramena a trochu je načechrala. Ještě nikdy neudělala to, že by někam vešla a požádala o stůl pro jednoho. Napadlo ji, že by možná mohla jíst nenápadně u baru. Zatoužila, aby si byla vzala s sebou jeden z těch bulvárních časopisů, aby měla co číst.

Když zatáhla za dveře do restaurace, otevřela je a vešla dovnitř, hned litovala rozhodnutí, že povečeří sama. U baru to vřelo lidmi, co přišli jen na drink, a všechny jídelní stolky byly obsazené. Melissa si zoufala. Proč nezašla jen ke stánku se smaženou rybou a hranolky?

„Jak vám mohu pomoci?“ nabídla se dáma za pultem s rezervacemi.

„Stůl pro jednoho?“ zeptala se Melissa nejistým hlasem.

„Máte rezervaci?“ Dáma si měřila Melissino oblečení sestávající z džínů a trička opovržlivým pohledem.

Melissa se zatvářila zklamaně. „Ne, promiňte.“ Co tady vůbec dělám? blesklo jí hlavou.

Zatímco hosteska trávila dlouhý čas hledáním v diáři, který měla položený před sebou, a snažila se najít volné místo, Melissa se kolem sebe rozpačitě rozhlížela a v duchu se připravovala na odchod. A jak tak pokukovala po lokále, všimla si, že se na ni dívá muž sedící u jednoho ze stolů u okna. Sklopila zrak, potom vzhlédla ještě jednou a uvědomila si, že je to ten známý historik.

Guy jí zamával na pozdrav a naznačil jí pohledem „co tady děláš?“.

„Tak volného nemáme nic až do půl desáté,“ prohlásila ta protivná žena za recepčním pultem.

Melissa se podívala na hodinky. Bylo to až za dvě hodiny. „Dobře, tak nic, to nevadí.“ Otočila se k odchodu, pokrčila rameny, ústy Guyovi mlčky naznačila na shledanou a na oplátku mu zamávala.

Guy zavrtěl hlavou a zuřivě mával rukou s jasným vzkazem: „Ne, pojď sem.“

Melissa se zastavila, nevěděla, co dělat, a tak se na něj zadívala rozpačitě.

Guy vstal a řekl nahlas: „Ano, pojď sem.“ Melissa si všimla, jak se viditelně přikrčil, když si uvědomil, že na sebe okamžitě upoutal pozornost.

Popošla k jeho stolu a cítila se ve stejných rozpacích.

„Ahoj,“ řekl, stále ještě vestoje.

„Ahoj,“ odpověděla Melissa a zastrčila si zbloudilou kadeř za ucho.

Guy se zadíval někam za ni. „Ty jsi tu sama?“

„Ano, ale nemají ještě hodně dlouho volný stůl pro jednoho, tak asi vyrazím někam na něco, co si můžu vzít domů.“

„No, já tu volné místo mám a ještě jsem si neobjednal,“ řekl Guy s pohledem na židli z tmavého dřeva proti té jeho.

„Ach ne, to nemůžu,“ namítla Melissa. To by bylo příliš podivné. Znovu si zastrčila vlasy za ucho a napadlo ji, proč si je vlastně rozpouštěla. Nesnášela, když je měla volně, to jí pořád překážely. Zatoužila si je znovu svázat do ohonu.

„Co kdybys povečeřela se mnou? Co horšího se ti může stát?“ obrátil se na ni Guy. „Pochutnáš si na skvělém jídle a přitom tě bude děsně nudit moje žvanění o historii.“

Melissa se rozesmála, ale nedokázala si vymyslet žádnou pádnou výmluvu. Navíc už byla vážně hodně hladová. „Tak dobře. Díky,“ přikývla.

Oba se posadili a okamžitě se objevila servírka. Když probírali pití, lísala se ke Guyovi, zatímco Melisse jídelní lístek v podstatě hodila. Na Guye servírka upírala pohled téměř celou dobu, dokonce i když se ptala Melissy na její objednávku. Melissa si objednala vodu a Guy skleničku sauvignonu.

„Dáš si taky?“ obrátil se na ni Guy.

„Proč ne?“ připustila, ale pak dodala: „Ale jen jednu, řídím.“

A vtom ji něco zarazilo. Liam jí předtím přece říkal, že měl k večeři láhev sauvignonu. Kdo si objedná celou láhev vína jen pro sebe? Jak to, že ji nenapadlo se Liama zeptat, jestli byl na večeři sám nebo s někým? A řídil to své malé autíčko, co si vždycky nechával v Dorsetu, nebo se nechal od někoho dovézt domů?

Ne. Už začala zřejmě ztrácet soudnost. Přece se nezmínil, že by večeřel s někým. A bylo docela dobře možné vypít celou láhev v jednom. I jí se to podařilo, a víckrát, než byla ochotná přiznat. Ale řídit pak domů? V žádném případě.

„Chápu to správně, že už se cítíš líp?“ přerušil Guy její myšlenky.

Přikývla. „Dík, žes mě doprovodil z toho kopce dolů. Jaká byla prezentace v kostele?“

Znovu je přerušila servírka, tentokrát jim přinesla pití a vzala si od nich objednávky. Aniž by se Melissa podívala, co je v nabídce, zpanikařila a objednala si to, co měl Liam. „Krabí koláčky a tenké hranolky, prosím.“

„To teda byla rychlost,“ mumlal Guy. „Vždyť ses ani nepodívala do jídelního lístku.“ Spěšně přejel očima ten svůj a objednal si steak.

Když servírka odešla, Guy pokračoval. „Prezentace byla náhodou dobrá, fascinující. Dokonce i pro takové, jako jsem já, co si myslí, že už to všechno slyšeli.“

Guy povídal a Melissa ho přitom zkoumavě pozorovala. Hnědé vlasy mu spadaly přes oči a každých několik vteřin si je shrnoval z čela. Melissu napadlo, že je hezký – takovým tím způsobem jako kluk z vyšších vrstev.

„Na budovu školy jsem se ale podívat nešel,“ pokračoval Guy. „Neměl jsem na to dost času. Myslím, že tam zaskočím zítra, jen abych uspokojil svou zvědavost. Jak ti ta škola připadala? Prý by tam měly být na zdech pořád ještě nějaké obrázky dětí, taky sešity a věšáčky s jejich jmény. To zní docela dojemně.“

„Taky jsem ji neviděla. Proběhla jsem kolem dost rychle, abych se vrátila zpátky kvůli…“ Melissa se odmlčela. Proč vlastně tak spěchala kolem té školy, aby byla zpátky u Liama? Jemu to bylo úplně jedno. Teď jí najednou přišlo divné, že se jí ani nezeptal, kde celý den byla.

Guy čekal, až větu dokončí, a když to neudělala, vyzval ji: „Tak tam pojeď zítra se mnou, jestli chceš. Fotky v kostele jsou nádherné. Člověku skutečně otevřou oči. Měla bys je vidět, než skončíš dovolenou.“

Melissa v duchu uvažovala, co bude zítra dělat. Čekat na Liama, jestli se uráčí ji poctít svojí přítomností po surfování? A opravdu se chtěla kolem lépe porozhlédnout.

„Tak dobře,“ souhlasila, „pokud ti nebude vadit mě s sebou vláčet.“

Guy se rozzářil. „Bude mi potěšením.“

Melissa se na něj zadívala a napadlo ji, jak se vlastně dostala do téhle pozice. Právě večeřela s celebritou menšího významu, i když o něm sama nikdy neslyšela, s mužem, se kterým se seznámila jen před pár hodinami, a už si s ním domlouvala, že se sejdou zase hned následujícího dne.

Melissa na okamžik zaznamenala pocit viny vůči Liamovi, ale hned se ho zas snažila potlačit. S Liamem se teď cítila, no, prachmizerně, kdežto ve společnosti Guye Camerona jí bylo příjemně. A chystali se spolu jen podívat na pár fotografií. To přece nebylo žádné rande.

Večeřeli a povídali si. Guy jí prozradil, že bydlí na okraji Londýna, kde tak akorát město přechází v krajinu, a Melissa zas, že žije v ne zrovna nejlepší části města, kde Londýn přechází v hrabství Essex.

„A co děláš, když nejsi na dovolené v Dorsetu?“ zeptal se Guy, zatímco čekali na dezert.

„Teď právě nemám nic stálého,“ prohodila Melissa a snažila se, aby to nepůsobilo trapně. Neměla chuť mu vykládat, že v práci zvedla kotvy v záchvatu idealistického šílenství a teď dělala každou chvíli něco na pár hodin jako brigádnice.

„Ano?“ Guy očividně čekal na další vysvětlení.

„No, jde o kancelářskou práci. Administrativní. Nic vzrušujícího. A jak ty ses dostal k vystupování v televizi?“ vyzvídala. Chtěla rychle převést řeč na něco jiného. Nemohla přece tomuhle neuvěřitelně úspěšnému a pohlednému muži přiznat, jaká je neúspěšná smolařka.

Servírka jim přinesla dezert. Rozhodli se, že si dají napůl místní vyhlášené suflé. Guy nebyl na sladké, ale byl šťastný, že se mu podařilo večeři ještě trochu prodloužit. S Melissou mu bylo moc příjemně. Poprvé po dlouhé době se opět ocitl v dámské společnosti.

„Nevím, no vážně. Asi jsem do toho nějak spadnul. Někdo mě doporučil, že bych mohl říct něco do rádia v rámci nějakého pořadu a od toho se to pak všechno odvíjelo.“

„Musím se přiznat, že jsem se ještě nikdy na žádný z tvých programů nedívala,“ prozradila Melissa a zabořila lžičku do měkounkého, nadýchaného krému a záměrně se na něj přitom nepodívala.

Guy se usmál. „No, každopádně děkuju za upřímnost.“ Zvykl si na to, že se k němu lidi hlásí, protože je mediálně známý, a věří tedy, že ho vlastně znají. Bylo velice osvěžující mluvit s Melissou. Ta ho rozhodně nezahrnovala komplimenty.

„A do té doby, než jsem si dneska dopoledne přečetla ten leták, jsem o tobě vůbec nevěděla.“ Guy sledoval, jak si půvabně vložila do úst další lžičku suflé.

A teď se rozesmál. „To je přímo rajská hudba pro moje uši.“

„Vážně?“ podivila se Melissa. „Říkala jsem si, že musí být vyčerpávající být celebritou, nebo ne?“ Guy se ušklíbl nad slovem celebrita. Melissa pokračovala: „Zajímalo by mě, jestli si musíš pořád hlídat záda pro případ, že by tě chtěl nějaký paparazzi tajně vyfotit. Jestli si můžeš s někým vyrazit do hospody na pořádnej tah, aniž by to někdo napráskal lidem od Daily Mail?“

„Ale jdi, takový chlapík z posledního místa jako já nikoho nezajímá,“ namítl Guy. „Hodně se se mnou nechávají fotit spousty báječných dam ve středním věku, které chtějí mít hezkou fotku, aby ji mohly ukazovat kamarádkám. A jsem až příliš spořádaný, než aby se na mně našlo něco, kvůli čemu bych se objevil v bulváru,“ dodal a mrkl na ni.

„Škoda.“ Melissa se na něj usmála jedním koutkem. Chvíli se na sebe dívali, než Melissa mávla na servírku, aby jim přinesla účet.

„Já to platím,“ oznámil jí Guy. „A trvám na tom.“

„Víš to jistě?“

Guy přikývl a vyndal peněženku.

Melissa zdráhavě odložila tu svoji stranou. „No dobře,“ řekla zvolna. „Ale musíš si teda zítra ode mě nechat zaplatit oběd. I kdyby to byl jen sendvič z benzinky zatavený v plastovém obalu, až se budeme vracet z Tynehamu.“

„Domluveno.“

Melissa vstala a Guy jí podal ruku na znamení uzavřené dohody.

Melissa mu jí potřásla s úsměvem. „Ehm, je jedenáct dopoledne pro tebe OK? U hlavního vchodu?“

„Jasně, tak zítra,“ přikývl.

Melissa se otočila a u dveří se na něj ještě na okamžik obrátila. Guy jí zamával na rozloučenou, posadil se a trochu se za sebe styděl, když Melissa zmizela z dohledu, a odstrčil talíř se zbytkem moučníku. Kdo si po takové příjemné večeři potřásá pravicí?

Rozhlédl se kolem sebe. Pár lidí ho poznalo a usmálo se, když se s nimi střetl očima. Zdvořile jim pokynul, aby dal najevo, že si toho váží. Jedna dáma si ho právě tajně fotila na mobil. No, možná udělal dobře, že Melisse nedal přátelskou pusu na tvář.

Melissa se na několik vteřin zastavila u recepčního pultu a hledala v kabelce klíče. Majitelka diáře na zaznamenávání rezervací byla pryč, asi právě machrovala na někoho jiného. A Melissa udělala něco, o čem věděla, že toho bude litovat. Sáhla po diáři a projela seznam jmen. Během pár vteřin našla to, co hledala. Před odchodem z restaurace vrátila diář na místo.

Cestou k autu cítila chlad, a nebylo to kvůli venkovní teplotě. Liamovo jméno skutečně bylo v diáři s rezervací na předchozí den. Stůl pro dva.

KAPITOLA 3

Melisse bylo jasné, co musí udělat. S Liamem si potřebovali „promluvit“.

Ale ta představa jí vyvolala v břiše pocit prázdnoty. Takové promluvy u ní doma nikdy nedopadaly dobře. Jako dítě strávila až příliš mnoho času ve svém pokojíčku posloucháním, jak se rodiče vedle hádají, jak maminka snažně prosí otce o to či ono. Tlumené hlasy jen zřídka prozradily, o čem hádka je, ale matčin pláč po téměř každé rozepři byl nepřeslechnutelný. Melissa ale byla silnější než její matka. Tím si byla jistá. A alespoň tu nebyly žádné děti, které by se krčily nahoře v pokojíčku, kdyby se mezi ní a Liamem rozpoutala hádka.

Následujícího rána stála ve sprše, až příliš dlouho přemýšlela a nechala se smáčet horkou vodou. Přemýšlela o tom, jak je na tom až dosud s muži. Nebylo to nic úžasného. To věděla moc dobře. Před Liamem bylo šest měsíců jejím osobním rekordem, pokud šlo o vztah. Věděla, že to je určitě něčím, co dělá. Nebo naopak nedělá. Možná to způsobily zážitky z dětství, kdy rodiče ničili svůj vzájemný vztah jednou hádkou za druhou.

Když se předchozí večer vrátila domů, Liam spal. A jakmile se Melissa ráno vzbudila, vskrytu duše se radovala, že už odjel surfovat. Přestože věděla, že je v podstatě jedno, jestli spolu budou mluvit o svých problémech, včetně Liamovy záhadné rezervace stolu v restauraci, dneska nebo zítra. Stejně to jenom oddálí nevyhnutelné. Zkrátka jim to nefungovalo a Melissa chtěla vědět důvody.

Původně doufala, že tahle dovolená spraví všechno, co se tak strašně nedařilo, ať už to bylo cokoliv. Opak byl ale pravdou. Společná dovolená ještě zdůraznila, že se k sobě vlastně vůbec nehodí. Během každodenního schématu normálního pracovního života, kdy se spolu vídali jenom pár večerů v týdnu, nic nevypadalo tak hrozně.

A právě v tom možná spočíval ten problém. Možná k ní ztratil úctu, když to v práci zabalila. Nebyla ale nezaměstnaná zase až tak dlouho. A hledala si něco vhodnějšího. No, každopádně nijak nepomohlo, že se Liam stal poslední dobou zamlklým a že Melissa obstarávala většinu konverzace sama, často aby vyplnila věčné ticho. Liam toho nikdy moc nenamluvil. Ostatně to, že nebyl užvaněný, byla právě jedna z věcí, kterou na něm Melissa zprvu považovala za atraktivní. Teď jim ale jeho neschopnost mluvit o čemkoliv důležitém rozhodně nepomáhala, a to ani jednomu. Melissa si povzdechla a vypnula sprchu. Dobře věděla, že až si spolu nakonec přece jenom promluví, nemůže od Liama moc nic očekávat. Stejně bude hovor povětšině zase jenom její záležitost.

Melissa konečně vyrazila po venkovských silnicích a míjela každých pár kilometrů starobylé tradiční bílé směrovky. Hodiny v autě ukazovaly 11. V dálce za zelenými kopečky posetými ovečkami viděla pobřeží a moře. Od hladiny se odráželo jasné slunce. Uháněla ve svém hatchbacku na plný plyn, dychtivá dodržet setkání, na kterém se domluvila. Trochu to připomínalo staromódní schůzku, takovou, jakou si lidé domlouvali, ještě než existovali mobilní telefony nebo e-maily a kdy jste sraz nemohli jen tak ledabyle zrušit chviličku před daným termínem a doufat, že to nebude problém. Proč jen si od Guye nevzala jeho telefonní číslo? Se svou nehoráznou nedochvilností tam nemohla dorazit ještě minimálně patnáct nebo dvacet minut. A to za předpokladu, že se někde nezasekne za traktorem.

Když Melissino auto konečně zastavilo smykem na parkovišti, až od něj odletělo trochu trávy, spatřila Melissa Guye opírajícího se o sloupek vstupní brány. Usmála se. Počkal.

„Moc se omlouvám, že jedu pozdě,“ vyhrkla, když se Guy podíval na hodinky a s pusou od ucha k uchu povytáhl obočí. „Nemohla jsem najít klíčky od auta a myslela jsem si, že je přítel možná někam přendal. A pak jsem málem zapomněla, že jsem slíbila koupit něco k obědu. Ale není to z benzinky. Kdepak, je to z jednoho moc hezkého malého lahůdkářství, takže s tím, myslím, budeš spokojený. Ale nemám piknikovou deku, tak budeme muset sedět jen tak na trávě. No, mně to vadit nebude, pokud ne tobě. A hele,“ dodala a vytáhla velkou plastovou láhev, „ta-dááá. Dneska jsem nezapomněla na vodu.“

Během jejího krátkého monologu nabyla Guyova tvář poněkud zmateného výrazu, ale Melissa nedokázala odhadnout, proč. Nechala ruku s láhví klesnout.

„Opravdu se moc omlouvám, že jdu pozdě.“

Guy se vlažně pousmál, ale Melissa se stále nedokázala v jeho výrazu vyznat. Oči měl skryté za slunečními brýlemi Ray-Ban, takže v nich viděla pouze svůj nervózní odraz.

„Co se děje?“

„Nic.“ Tvář se mu uvolnila. „Jsem rád, že jsi tady. Ukaž, vezmu to.“ Natáhl se po tašce s nákupem i po láhvi s vodou a vzal jí oboje z rukou.

„Díky.“ Melissa zamkla auto a společně se vydali do Tynehamu. „Myslela jsem si, že bychom si mohli udělat piknik a najíst se tam nahoře, kde je Great House. Uvědomuju si, žes ho včera nemohl vidět. Měls plný ruce práce s doprovodem jedný dehydratovaný ženský dolů z kopce.“

Guy se rozesmál. „To je pravda.“

Popošli několik kroků.

„Takže dneska žádné golfové vozítko?“ popíchla ho Melissa.

Guy se zatvářil rozpačitě. „Dneska ne. Panebože, připadal jsem si včera jako totální idiot, jak jsem tady svištěl kolem všech lidí v té pekelné bugině. Takové věci naprosto nesnáším.“

Melissa se na něj podívala přes sluneční brýle a oba se ponořili do přátelského mlčení.

„Tak,“ začal Guy po chvíli, „jak dlouho už jsi se svým přítelem?“

„Jak víš, že mám přítele?“

„Právě jsi mi to pověděla. Byl jedním z důvodů, proč jsi přijela pozdě.“

„Jo? Vážně jsem ti to řekla? Asi osm měsíců.“ Melissa se podívala na Guye. Byl to jen výplod její fantazie, že jí připadal trochu naštvaný?

„Podíváme se nejdřív do školy?“ zeptal se Guy, podle všeho potřeboval změnit téma.

Melissa přikývla. Současně se jí honilo hlavou, proč by Liamova existence mohla Guyovi vadit. Nemyslel si přece, že je to rande, nebo ano? Ovšemže ne. Už zase měla přihlouplé nápady. Tohle byl slavný historik a viděla na vlastní oči, jak mu ženy prakticky padaly k nohám.

Guy otevřel velké dřevěné dveře do školní budovy a podržel jí je. Kdyby tu nebylo pár turistů, přísahala by si, že byla přemístěna nazpátek v čase. Všechno uvnitř ve světlé, vzdušné místnosti bylo čistě vydrhnuté, ale i dnes stály na tmavé dřevěné podlaze původní uzavíratelné lavice. Na stěnách byly vystavené různé předměty: kresby významných dominant, staré tabulky ukazující hlavní města, rozvrhy. Místu to dodávalo autentickou atmosféru. Těch pár turistů uvnitř mluvilo z určité úcty šeptem.

Melissa se procházela po bývalé třídě, vděčná, že dnes není ve vesnici tak rušno jako den předtím. Jinak by měla problém se vůbec dostat k vystavovaným exponátům a pořádně si je prohlédnout. Prolistovala několik učebnic na policích a pak se zastavila u tepaných kovových věšáčků na vzdálenější stěně, kde byla stále ještě vidět jména posledních dětí, které do školy chodily, než byla zavřena kvůli rekvizici.

„Moje babi chodila do téhle školy.“ Guy stál vedle ní a prohlížel si věšáčky.

„Vážně?“ Melissa povytáhla obočí. „Páni.“

„Je docela šílené představovat si, že seděla v jedné z těch lavic a opisovala úlohy z tamté tabule,“ Guy kývl hlavou k přední části třídy.

„Kolik jí bylo, když vesnici opustila?“ otočila se k němu Melissa.

„Sedmnáct. Pracovala tou dobou nahoře ve šlechtickém sídle Great House, takže už byla dlouho ze školy.“

Guy popošel dál, Melissa prolistovala pár sešitů a snažila se rozluštit staromódní rukopisy. V duchu si kladla otázku, proč se vlastně nikdy dřív neobtěžovala chodit do muzeí a objektů v majetku Národního památkového ústavu. Patrně nikdy neznala nikoho, kdo by se o takové věci natolik zajímal, že by šel s ní. Ale teď tady byla, byla fascinovaná a moc si to užívala.

Koutkem oka zahlédla, že se Guy opřel o zeď a je zcela pohroužený do četby staré encyklopedie vázané v kůži. Dovnitř vešlo pár dospívajících dívek, zjevně znuděných z výletu s rodiči, a dělaly, co mohly, aby si jich Guy všiml. Melissa se usmála. I kdyby nevěděly, kdo ten muž skrytý za slunečními brýlemi je, vypadal každopádně velice přitažlivě. Guy zvedl hlavu a věnoval jim krátký úsměv, než se zas vrátil ke knize. Puberťačky se hihňaly a jedna do druhé strkaly. Guy k tomu zůstal naprosto netečný.

„Melisso, jak jsi na tom? Můžeme se už přesunout a podívat se na Tyneham House?“ Guy vrátil knihu na poličku. „Není tam toho zdaleka tolik k vidění jako tady, ale je krásný den, sluníčko svítí, mohli bychom si uspořádat piknik tam a naobědvat se.“

Melissa souhlasila, odložila sešit, který si prohlížela, a společně s Guyem vyšla ze dveří. Na dívky se zdvořile usmála, když se kolem nich protahovala, a snažila se nesmát, zatímco ji probodávaly pohledem.

„Ty holky tě pěkně očumovaly,“ popíchla Melissa Guye.

Guy se nechápavě rozhlédl. „Jaký holky?“

„Ale nic.“ Melissa se rozesmála.

„Asi si mysleli, že jsem někdo jiný. Lidi mě často považují za nějakou špičkovou celebritu. Mají dojem, že už mě někde viděli, a pak se jen těžko snaží skrýt své zklamání, když jim dojde: ,Aha, to jste jenom vy, ten z telky.‘“

„Uch, je mi tě strašně líto,“ ducla ho Melissa do ramene a Guy se rozesmál.

Zbytek vesnice procházeli v příjemném mlčení. Teď Guye nevozili kolem v golfové bugině ani na něj neustále nemluvili organizátoři. Mohl si to tady v klidu prohlédnout. Zatracený blázinec. Aniž by si to uvědomoval, čekal na to, až vesnici uvidí, vlastně celý svůj dospělý život. V podstatě už od té doby, kdy mu babička klidným hlasem vyprávěla, jaké to bylo v Tynehamu před mnoha lety, a líčila mu své idylické dětství, které tam prožívala. Jako historik se specializoval na druhou světovou válku, takže věděl o několika vesnicích na různých místech země, které během války armáda zabrala. Celé komunity byly násilně vystěhovány. Součástí jedné takové se stala i jeho babička a teď konečně viděl, kde vyrůstala. Překvapilo ho, že nechtěla jet s ním, vidět vesnici a udělat si malou procházku do historie, v tomto případě prakticky doslova. „Bylo by to pro mě příliš bolestivé,“ vysvětlila mu. „Lépe se nevracet.“

S Melissou procházeli kolem obvodových zdí hospod, chalup zemědělských dělníků a trosek, které dříve sloužily jako obchůdky. Guy si povzdechl nad tím, co mu defilovalo před očima, a byl rád, že s ním babička nešla. To by se jí rozhodně nelíbilo. V hloubi duše z toho byl sám v šoku. Zavrtěl hlavou. Tak tohle byla babiččina rodná vesnice, a teď z ní jsou jen trosky. Rozpadající se cihlové zdivo, zabedněná okna, obrovské kusy střech pryč a příležitostně cedulka Nebezpečí – Vstup zakázán. Babička o tom mluvila bez jakéhokoliv projevu citů. „Pomohlo nám to vyhrát válku,“ říkala. Bylo lepší, že si vesnici chtěla pamatovat, jaká byla tehdy.

Když došli až k panskému sídlu, byl Guy už pěkně sklíčený. Melissa měla pravdu, když tvrdila, že to všechno působí docela depresivně. Opravdu, včera to nevnímal. Budova školy byla půvabná a zřejmě se ji průvodci snažili dát kvůli návštěvníkům do pucu. Guye však zajímal daleko víc dům, který se zdál zcela opuštěný, přestože jako jedna z mála staveb ve vesnici stál ještě v podstatě nepoškozený.

Vesnici zbavili plevele a posekali trávu, ale pozemky kolem sídla Great House potřebovaly taky trochu lásky. Guy s Melissou se zastavili na velké ploše udupané trávy před šlechtickou usedlostí. Tohle byl ten dům. Tyneham House. Guy trochu poodstoupil, aby se mohl podívat na kdysi významnou budovu. Povšiml si zabedněných dveří a oken s varovnými cedulkami. Nevěděl proč, ale najednou se mu zdálo, že mu na bedrech spočívá obrovská tíha.

Babička sice neměla na to místo obzvlášť příjemné vzpomínky, ale jemu přišlo okouzlující vědět, že sem chodila pracovat během prvních válečných let, než musela Tyneham opustit. Dole ve vesnici se pokusil najít její rodný dům, jak mu ho popsala, ale ty, co ještě stály, byly všechny stejné. Nedokázal mezi těmi podobnými domky, které se táhly v dlouhé řadě dolů do vesnice směrem k tržišti a zpátky k pobřeží, žádný vyčlenit. Pořídil několik fotografií a doufal, že babička třeba dokáže svůj původní dům rozeznat, ale už jí je ukazovat moc nechtěl. Její kdysi půvabný venkovský domov skončil v troskách.

„Ráda bych viděla vnitřek,“ poznamenala Melissa s pohledem upřeným na dům. „Dovedu si tak akorát představit, že hlavní dveře vedou do rozlehlé vstupní haly s krbem a strmým schodištěm,“ uvažovala nahlas. „Dřív jsem snívala o tom, že bych chtěla bydlet ve velkém venkovském domě, tedy za vcelku velmi nepravděpodobné situace, že se ze mě stane milionářka.“ Melissa se začervenala.

„Škoda že není na prodej,“ přemítal Guy. „Jistě, je zchátralý, ale s pořádným rancem peněz a láskyplnou péčí by z něj mohl zas být domov. Škoda, že nemůže.“

„A proč ne?“

„Sídlo i vesnice jsou stále ještě majetkem Ministerstva obrany,“ vysvětloval Guy. „Armáda využívá okolní krajinu pro dělostřelecký a tankový výcvik. Vesnice a tenhle dům stály tehdy v cestě a stojí pořád. Ale v létě ne. Během léta s vojenským cvičením vždycky přestanou.“

Melissa se zatvářila zklamaně. „No dobře. Tak tady bude stát tak dlouho, až spadne a zůstanou z něj jen sutiny?“

„Myslím, že jediné, co můžeme udělat, je si ho vážit jako předmětu společenské historie a snažit se pochopit obrovskou oběť, kterou obyvatelé museli podstoupit,“ přemítal. „Tak je to se všemi těmi vesnicemi zabranými za války. Některé byly vráceny, ale poté co je armáda opustila, zůstaly často neobyvatelné. Většinou teď stejně slouží jen jako turistické atrakce.“

Melissa si povzdechla. Vzápětí se pustila do chystání pikniku. Vyndala jídlo z papírové tašky – koupila nějaké tyčinky a různé dipy, bochník křupavého chleba, dva druhy sýra, luxusně vyhlížející šunku nakrájenou na plátky a papírové tácky a také kelímky, aby si měli kam nalít vodu. Spokojeně se zadívala na přehlídku dobrot, dokud jí nedošlo… „Jé, do háje. Zapomněla jsem požádat o plastové příbory, abychom si mohli krájet sýry a šunku. Obávám se, že budeme muset jíst rukama.“

Guy se posadil na trávu vedle ní, odtrhl zrak od budovy a sjel pohledem na hostinu před sebou. „Impozantní.“

„Tak se do toho pusť,“ pobídla ho Melissa.

Guy si ulomil kousek brie. Držel ho mezi prsty a s přimhouřenýma očima se zadíval na dům.

Melissa sledovala směr jeho pohledu a pak se k němu obrátila. „Co?“ vyzvídala.

Guy zavrtěl hlavou. „Ale nic,“ řekl, strčil si sýr do pusy a začal žvýkat. Když skončil, zeptal se jí: „Vědělas, že majitel domu, sir Albert Standish, byl poslancem Dolní sněmovny?“

Melissa zavrtěla hlavou a umotala si ruličku z plátku šunky. „Páni, to měl teda smůlu. Jsi poslancem Dolní sněmovny a seberou ti domov stejně jako tvým voličům. Ani u něj žádné zvláštní zacházení. Vsadím se, že ho to nejspíš moc nenadchlo. Pro něj pracovala tvoje babi?“

„Pro něj a jeho ženu lady Veronicu. O něm ale babička nemluví moc hezky. Byl to tak trochu parchant podle toho, co jsem si mohl dát dohromady. Babi byla jedna z jejich sloužících. Myslím, že odtud odcházela jako poslední.“ Guy svraštil čelo. Snažil se vzpomenout si, co mu babička vyprávěla. „Lady Veronicu ale milovala. Ta rodina vlastnila celou vesnici a veškerou okolní zemědělskou půdu. Všichni si své majetky pronajímali od Standishových.“

„A kam všichni odešli? Myslím ti vesničané. Jak někde ubytuješ uprostřed války celou vesnici?“

„Ubytovali se na přechodnou dobu v okolních městečkách. Mí prarodiče šli, myslím, bydlet k příbuzným a potom se babička přihlásila do armády a začala pracovat v rámci válečného úsilí. Na nějakou dobu ji převeleli jinam.“

Melissa se znovu zadívala na dům. Pak ponořila tyčku do pomazánky z cizrnového hummusu. „A kam odešli Standishovi?“

„Dobrá otázka. Patrně měli dům také v Londýně.“ Guy sroloval plátek šunky a znovu se zadíval na dům.

Pak si chvilku jen tak nezávazně povídali, a když dojedli, všechno sbalili a vydali se pomalu dolů ke kostelu.

„Těším se, až teď uvidím ty fotky,“ prohodila Melissa. „Vylíčils mi to tak, že musí být fakt zajímavé.“

„Nebudeš zklamaná.“

Guy otevřel těžká dřevěná vrata a zavedl ji do kostela. Sám si sundal sluneční brýle a zavěsil je na kapsičku u košile. Kostel byl krásný zvenku i uvnitř. Stavba ze stejných světlých cihel jako Great House měla velká vitrážová okna, kterými pronikaly sluneční paprsky na kamennou dlažbu. Uvnitř se pohybovali turisti a postarší průvodce, na jehož jmenovce stálo „Reg“. Guye okamžitě poznal, znervózněl a bylo zřejmé, že si neví rady. Guy potřásl muži rukou a pak si dal prst přes pusu s pohledem na turisty. Průvodce se chápavě usmál, potěšený, že se může podílet na jeho utajení, a nechal Guye a Melissu na pokoji.

Melissa si posunula sluneční brýle nad čelo a zadívala se na jedno z vitrážových oken. Pronikající paprsky světla jí na těle vytvářely úžasné barevné ornamenty, jak si se zakloněnou hlavou soustředěně vitráž prohlížela. Je krásná, blesklo Guyovi hlavou, když se opřel o jednu z lavic. V tomto světle téměř nadpozemská.

Melissa se otočila a pomalu k němu došla. Guy cítil, že má najednou srdce až v krku, jak je nervózní.

„No tak, pane historiku,“ vybídla ho tiše. „Pojď mi ukázat ty fotky.“

Guy ji vedl k souboru tabulí nepravidelně rozmístěných po chrámové lodi kostela. Každá ukazovala skupinku nemovitostí, jejich majitele a taky uváděla pár informací z jejich rodinné historie i co se s nimi stalo, když opustili Tyneham.

„To je babička.“ Guy se jí naklonil přes rameno a hrdě ukázal na fotografii dospívající dívky v propínacích šatech bez rukávů. Vlasy měla vyčesané do trochu střapatého ohonu a několik pramenů jí spadalo kolem obličeje.

„Moc hezká,“ pochválila ji Melissa a otočila se na Guye. Stál od ní jen pár centimetrů a kouzelně se usmál, až se mu kolem očí vytvořily drobné vrásky.

Melissa si materiály na každé tabuli četla s velkým zájmem, zběžně si prohlížela fotky různých domů, vikářství i poštu. Na poslední tabuli viděla stejný text o šlechtickém sídle Great House, jaký už si přečetla z letáku, a dívala se na obrázky domu pořízené z různých úhlů pohledu v době největšího rozkvětu. Bylo tam vystaveno taky několik černobílých fotografií personálu a majitelů v průběhu let. A potom tam Melissa spatřila snímek sira Alberta Standishe a jeho manželky Veronicy pořízený před jejich domem. Fotografie byla větší a mnohem zřetelnější než miniaturní verze na tabuli u sídla Great House. Teď Melissa dobře rozeznala jejich tváře. V legendě stálo, že fotografie byla pořízena místní Historickou společností. Melissa byla Veronicou i Albertem zaskočená. Byli mnohem mladší, než si představovala. Nevypadali starší než trochu přes třicet. Melissa vlastně ani nevěděla proč, ale představovala si, že budou minimálně ve středním věku.

Povytáhla obočí. „Lady Veronica byla krásná,“ ukázala Guyovi, který se otočil, aby se o tom přesvědčil. Veronica měla tmavé vlasy, možná rusé, ale těžko se to dalo poznat z černobílé fotografie. Byly sčesané k jedné straně, takže jí mohutný vodopád vlnitých kadeří splýval dolů na ramena, jak to tehdy bylo v módě. Měla husté řasy, poměrně vysoké lícní kosti a rty nalíčené tmavou rtěnkou, kterou Melissa odhadovala na temně rudou. Melissa přejela očima k muži, který stál lady Veronice po boku, k siru Albertovi. „Její manžel byl taky fešák.“

„Ano, pokud máš ráda tenhle typ,“ prohodil Guy žertem.

Sir Albert měl ostře řezané rysy a tmavé vlasy, které by mu nejspíš padaly do očí, kdyby nebyly řádně napomádované.

„Představ si, jak musely vypadat jejich děti. Rovnou do módního časopisu,“ rozplývala se Melissa.

„Myslím, že snad nakonec vůbec děti neměli. Babi se nikdy o žádných nezmiňovala, tedy z doby, když u nich pracovala.“

„To je škoda. Takže nemohl nikdo ten dům zdědit.“

„Ne. Ale stejně jako na zbytek vesnice byl na něj po válce vydán příkaz k nucenému odkoupení. A nezáleželo na tom, že byl sir Albert poslancem.“ Guy ukázal na jeho fotografii. „Nikdy dům zpátky nedostal.“

Melissa se dívala na Veronicu a Alberta Standishovy. Fotografie byla z prosince 1943 – ze stejného měsíce, kdy se z místa stala vesnice duchů. Věděli už, když se fotografovali, že je odsud vykážou?

Na siru Albertovi bylo něco divného, ale Melissa to nedokázala pojmenovat. Vypadal tak strnule, ale nejen to, vypadal… Melissa na to nemohla přijít. Jeho postoj byl docela normální, ale ruku, kterou svíral Veronicu, měl zaťatou. Jako kdyby ji držel až příliš pevně. Melissa se pokusila oprostit od toho, jak dobře vypadal. Napadlo ji, jestli nebyl malinko despotický.

Znovu se podívala pozorněji na lady Veronicu a snažila se vyhodnotit její výraz. Žena měla ústa sevřená v úzkou čárku a oči otevřené trochu víc doširoka, ale to bylo určitě normální. Přesto tam Melissa cítila ještě něco…

„Podívej se na lady Veronicu,“ upozornila Guye. „Podívej se jí do tváře. Nepřipadá ti trochu divná?“

Guy se zahleděl na obrázek. „Možná. Třeba není ráda, že ji fotografujou.“

Melissa nevěděla. Chtěla si na legendě u snímku přečíst, co se s dvojicí stalo, když opustili Tyneham. Ale nic nenašla. Na všech ostatních tabulích byly v krátkosti vylíčené osudy každé rodiny, ale u Standishových žádné takové informace nebyly.

„Co se s nimi stalo po rekvizici?“ znovu se zeptala Guye. „Nic o tom tady nepíšou.“

„Ano, taky už jsem si to říkal,“ přiznal Guy. „Zeptám se babičky, mohla by to vědět.“

Melissa se k fotografii dvojice otočila zády. A po několika vteřinách měla jasno, co ten výraz v ženině tváři vyjadřuje. Strach.

Lady Veronica Standishová vypadala k smrti vyděšeně.

Table of Contents

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3