Osudný okamžik

Redfearnová Suzanne

Přeložila Petra Pachlová

MOMENT IN TIME

Suzanne Redfearn

Text copyright © 2022 by Suzanne Redfearn

Translation © Petra Pachlová, 2023

All rights reserved

This edition is made possible under a license arrangement originating

with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration

with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

ISBN 978-80-249-5202-4

Mé rodině

Všechny velké věci jsou prosté

a mnohé se dají vyjádřit jediným slovem:

svoboda, spravedlnost, čest, povinnost, soucit, naděje.

Winston Churchill

1

CHLOE

První, co Chloe spatří, když vejde do uličky, je branka, kterou někdo zapomněl zavřít. Na ceduli je napsáno: NEPOVOLANÝMVSTUP ZAKÁZÁN, jenže psi pochopitelně nečtou. A i kdyby, většina z nich by se nepovažovala za nepovolané, jen za pokorné návštěvníky, což je v jejich přirozenosti, když mají hlad a hledají něco k snědku – rychle se spřátelí s kýmkoli, kdo by jim mohl nabídnout nějaké sousto pro jejich prázdné břicho.

„Ahoj, Chloe,“ řekne Jeff, když se přiloudá, aby si s ní potřásl rukou. „Dík, že jsi přišla.“

Jeffrey Thornton se nad ní tyčí svými dvěma metry a třemi centimetry. Je to ten nejvyšší člověk, kterého kdy Chloe poznala, a nejspíš má i to největší srdce. Provozuje útulek Šťastné ocásky, který se stará o toulavá zvířata ve městě, když jsou jiné zvířecí služby zavřené.

Právě Chloe volá, když je nějaké zvíře zraněné nebo ve stresu.

V tomhle případě by se nejspíš mohlo jednat o obojí. Mezi kontejner na odpad a budovu je vklíněná černá fenka, sedí zkroucená na boku, oči vytřeštěné a uši přitisknuté k hlavě.

„Ten blbec kuchař ji praštil koštětem, když ji přistihl, jak se probírá v pytli na odpadky, který nechal na verandě.“ Kývne vedle na zadní dveře thajské restaurace. „Servírka mu zabránila, aby ji uhodil znova, pak zavolala zvířecí útulek a hovor se přepojil na mě. Podle mě ji majznul pořádně. Přijde mi, že nad okem krvácí.“

Chloe zamžourá, aby si zranění prohlédla, ale je tma a měsíc a hvězdy stíní mraky. Jediné světlo poskytuje malá žárovka nade dveřmi restaurace. Psovi asi vážně cuká levé oko, ale Chloe nedokáže říct, jestli je to kvůli zranění nebo ze stresu. Pes vypadá mladý – už to není štěně, ale ještě mu nebyly dva roky – a Chloe souhlasí s Jeffem, že je to fenka. Čumák má jemný, ženský.

„Má na sobě obojek, ne?“ poznamená Chloe.

„Jo, jenže bez známky.“

Chloe se na něj zvědavě podívá.

„Pustila mě k sobě asi na půl metru, ale když jsem k ní natáhl ruku, vyděsila se, tak jsem vycouval a radši tě zavolal.“

Jeff dobře udělal, že byl opatrný. I ten nejmírnější pes je ve stresu nepředvídatelný – instinkt „bojuj nebo uteč“ je u psů stejně vyvinutý jako u lidí a žádnou z těch reakcí si u té fenky rozhodně nepřejí.

Chloe se rozhlédne kolem. Ulička páchne odpadky a kanalizací, nicméně se nezdá nebezpečná, to největší riziko představuje chlad, který vane ze zálivu o blok dál.

Přestože před pár dny začal červen a všude jinde v Kalifornii je teplo, v San Francisku panuje zima. Velká dáma Západu se jaru vzpouzí arktickým mrazem. Ve fantomové špičce Chloeina levého malíčku a třech chybějících prstech na nohou jí tepe.

Jen do toho, sykne tiše a horká krev v jejích žilách se popasovává s chladem v jejích plících. Už jsi to jednou zkusil, ale já jsem pořád tady. Ruce se jí sevřou v pěst a zbývající prsty u nohou se zkroutí, což je v rozporu s jejími siláckými výroky. Chlad je nemesis a Chloe moc dobře ví, že je mu úplně jedno, co si myslíte.

Před osmi lety se ve sněhové bouři jí a její rodině stala nehoda, při níž zahynuli její mladší bratr a sestra. Chloe po ní zůstalo o pár prstů míň, než s kolika do ní vjela, a jizvy na duši, které se nikdy tak docela nezhojily.

„Dík, Jeffe. Já už to zvládnu,“ prohlásí.

„Určitě?“ Starostlivě přejede pohledem na psa a pak zase zpátky na ni. „Můžu tu zůstat.“

„Ne, zvládnu to.“ Podívá se na zadní dveře thajské restaurace. Přes ně slyší řinčení hrnců spolu s ošklivým technem. „Jen mi udělej laskavost a řekni zaměstnancům restaurace, aby nechodili do uličky.“

„Jak dlouho?“

Chloe se zadívá na třesoucího se psa a pak zpátky na Jeffa. „Tak dlouho, dokud ji neuklidním a nedostanu ji odtud. To víš, že to může chvíli trvat.“

Naposledy musela vydržet asi dvacet hodin, než se vyděšený pes – maličká směska teriéra nejméně deset let starého s typickými znaky demence – uklidnil. Při té představě se zachvěje a pevně doufá, že tentokrát to tak dlouho nebude.

„Dej jim moje číslo.“ Z veterinární brašny vytáhne vizitku a podá mu ji.

Jeffovy oči zachytí půlku jejího malíčku. Okamžitě pohledem uhne. Ačkoli její zranění viděl už tucetkrát, jeho reakce je pokaždé stejná – empaticky se zachmuří, nato jeho výraz vyjádří upřímný soucit a nakonec za obojí upadne do rozpaků.

Chloe pozná o člověku hodně podle toho, jak reaguje na její zkrácený malíček. Bere ho jako svůj vlastní indikátor lidskosti. Lidi jako Jeff – dobráci s úžasným velkým srdcem – si toho všimnou vždycky bez ohledu na to, kolikrát už ho viděli, a úplně pokaždé vyjadřují obrovský soucit. Chloe takové jedince nazývá zlatými retrívry mezi lidmi – dobráčtí, předvídatelní a věrní.

Pak existují čau-čauové, nadutí lidé, v nichž znetvoření vyvolává odpor. Jako by ji obviňovali z toho, že se dostala do nějaké nepříjemné situace, která způsobila takové zohyzdění, a jsou na ni naštvaní, že kvůli ní musí snášet takový pohled. Odtažití, puntičkářští a bezcitní čau-čauové patří mezi Chloeiny nejméně oblíbené psy.

Nejradši má lidi, které bere jako pracovní voříšky, praktické osoby, které si jejího malíčku skoro ani nevšimnou a okamžitě se věnují dalším věcem. Život je těžký a občas se stávají zlé věci. Půlka malíčku ji nijak necharakterizuje a oni ji podle toho taky nesoudí. Tito jedineční lidé jsou překvapivě vzácní a disponují výjimečnou kombinací odhodlání a duše spolu s prostým porozuměním a velmi nízkou kritičností.

Poslední kategorie je zvláštní a trvalo jí dlouho, než ji pochopila. Podivná skupina lidí – většinou mužů –, kteří se zaměří na její rány jako na hovězí kosti a vůbec se netváří nijak omluvně, když na ni zírají s fascinující, morbidní zvědavostí, jako by byla nějaká anomálie, kterou si s potěšením vychutnávají. Říká jim dobrmani, protože jsou téměř vždycky nervní a agresivní – ačkoli tohle plemeno má mnohem radši než tyhle lidi. Jako můry, jež přitahuje mihotavé světlo, se jim snad sbíhají sliny s hrůzným potěšením, jakmile vidí důkaz utrpení.

Jeff si vezme její vizitku. „Radost z toho mít nebudou.“

„Proto chci, abys jim dal moje číslo. Ještě menší radost by měli z pěkný žaloby, kterou jim naservíruju za to, že nezavírají branku, nebo z obvinění z týrání zvířat, co podám proti kuchaři, když se mi tu holku nepodaří odsud dostat do bezpečí.“

Jeff se usměje a potřese hlavou. „Byla by z tebe skvělá právnička, kdybys už nebyla skvělá veterinářka.“

„Učila jsem se od nejlepších,“ prohlásí. „Moje máma je sakra dobrá advokátka.“

Bývaly doby, kdy Chloe vůbec nechtěla být jako její máma. Teď není nic, na co by byla pyšnější. Pochopitelně až na to, že ji právo vůbec nezajímá. Jejím posláním je léčení, ne přetahování se o slovíčka, obzvlášť když jde o zvířata. Vždycky milovala psy, kočky, koně – cokoli se čtyřma nohama.

Ačkoli po nehodě se z toho stalo něco víc. Něco se v ní změnilo a ona v sobě objevila hluboké, vrozené porozumění pro vystrašené a zranitelné tvory bez ohledu na rod či druh. Jako by se do nich najednou dokázala vcítit, obzvlášť do těch nejvíc postižených. Začalo to s Finn, její sestrou. Celé měsíce po nehodě Chloe cítila, jako by tu z Finn zůstal otisk, jako by tu sice stále byla a vše sledovala, ale nemohla najít klid. Nakonec se dokázala vydat dál, okno k tomu porozumění však zůstalo.

„Dobrá,“ kývne trochu váhavě Jeff. „Kdybys mě potřebovala, zavolej.“

Chloe si na zem postaví veterinární brašnu a sedne si na schůdek. „Jasně. Ale my to tu zvládneme.“ I když mluví na Jeffa, oči upírá na psa. Mladá fenka nakloní hlavu, jako by poslouchala, jako by její slova zvažovala a rozhodovala se, jestli jim má věřit.

2

MO

Parádní den.

Mo si šťastně povzdechne a pak otevře ledničku, aby na oslavu našla něco sladkého.

Dva fochy zaplňuje růžičková kapusta – velká mísa orestované a pytel syrové pod ní. Chloe. Obrátí oči. Ta holka na ní buď ujíždí, nebo má hluboko do kapsy. Před měsícem to byla quinoa, před ní řepa – ta první, když se Chloe zřekla veškerého jídla kromě obilovin, aby zjistila, jak na to bude reagovat její tělo, ta druhá proto, že Costco prodávalo desetikilové pytle řepy Chioggia doslova za hubičku.

Stále ji honí mlsná, tak koukne do mrazáku. Vedle zásobníků na led a Hazeliny kolekce mražených hotových jídel značky Trader Joe’s je kyblíček se zmrzlinou s mátovými kousky Ben & Jerry’s. Super! Vytáhne ji a je nadšená z jeho váhy, zbývá v něm ještě nejmíň půlka.

Zauvažuje, že si zmrzlinu bude nabírat lžičkou z kyblíčku rovnou do pusy, ale pak si představí svou matku, jak se na ni v duchu mračí, tak si ze skříňky vytáhne mističku.

S touhle dobrotou se posadí ke stolu a otevře počítač, aby mohla obdivovat svůj úspěch. Začne u CNN. Přímo uprostřed domovské stránky hlásá tučný nápis: MIMINA! – FactNews uveřejňují zprávu, která ukazuje důvody znepokojivého trendu klesajícího růstu populace v zemi.

Dá si do pusy další sousto mátové zmrzliny a klikne na odkaz k článku. Na stránce naskočí šest obrázků – celý problém populační degenerace je zachycen v poutavém vizuálním snímku, který pochopí úplně každý.

O tomto zneklidňujícím celosvětovém trendu už bylo dopodrobna informováno. Futuristé, stejně jako ekonomové již léta bijí na poplach v nezáživných pojednáních v lékařských a finančních časopisech o kataklyzmatickém dopadu, jež bude mít trvale slábnoucí populační růst na vše od ekonomické stability až po duševní zdraví. Ale FactNews vzaly všechny ty neslané nemastné analýzy a přetvořily je do něčeho záživnějšího. Vyšly jim z toho „ZPRÁVY!“ – nové, zábavné, přínosné a fascinující (slogan společnosti). Díky tomu, že FactNews zestruční témata na jejich podstatu a zabalí ji do kratičkých zpráv odpovídajících době pozornosti mileniálů, dostávají závažná témata do popředí a činí je důležitými.

První obrázek ukazuje pokles porodnosti v jednotlivých letech (ilustrováno velice roztomilým děťátkem, které se vesele klouže z kopce). Na druhém je pokles pohlavních styků (chytře označený jako Sexuální recese, což už si na sociálních sítích získalo spoustu pozornosti). Svah překrývá druhý, strmější, který ukazuje prudký pád dlouhodobých partnerských vztahů (nazváno Hluboký propad lásky). Graf vrcholí komiksovým BUM! v roce 2040, kdy se očekává, že rodinné paradigma už vlastně nebude existovat a pouze malá podskupina tradicionalistů si bude stále volit celoživotní závazek s někým dalším.

Cinkne jí mobil s textovkou od její asistentky Esther: Forbes tě chce zařadit do svého seznamu 30 pod 30!!! Dobře ty, holka!

Mo jí pošle palec nahoru, pak si nabere další plnou lžičku mátové zmrzliny a strčí si ji do pusy. V duchu se dme pýchou. Dostat se do žebříčku časopisu Forbes 30 pod 30 byl její sen už od střední školy. Je to ocenění světa byznysu těm nejlepším šílencům a vědátorům mladším třiceti let, kteří dělají něco skutečně výjimečného. Přemýšlí, jestli by o ní mohli uvažovat jako o laureátce v kategorii médií. Je to možné. Tenhle příspěvek rozhodně dostává FactNews na mapu v neuvěřitelně konkurenčním světě krátkého zpravodajství.

Odloží lžičku a znovu prochází článek. Grafy dál ukazují pokles výdělků, vlastnictví domů a úspor u mladých lidí; nárůst žen pracujících na plný úvazek spolu se souvisejícím nárůstem věku prvního těhotenství a také prognózu, že v USA počet úmrtí převýší počet narozených dětí, přes niž je vyobrazený související pokles příspěvků na sociální zabezpečení ze zmenšujícího se pracovního segmentu.

Závěrečný obrázek je hora srdcí s tlupou rozkošných psů a koček, kteří na ni běží. Pěkně znázorněný prudce rostoucí trend mezi mileniály a příslušníky generace Z – vlastnictví domácích mazlíčků. Mo se zakření na milý, dojemný konec. Začít a skončit s úsměvem, pomyslí si. Právě to je přitahuje a nutí se vracet. A závěrečný obrázek je přesně ten, kterému se dostává nejvíc pozornosti, fenomén chlupatých miminek je bizarním a roztomilým průvodním jevem poklesu počtu dětí.

Mo si poposedne dozadu a přemýšlí o zítřejším rozhovoru s Jakem Tapperem. Svou pozornost přitom upře na jednoho obzvlášť roztomilého bígla, který skáče nahoru do svahu. Když se jí povede, je tu šance, že si ji CNN nechá jako konzultantku, mediální expertku, která se vyjadřuje k věrohodnosti nejnovějších titulků, což ještě víc upevní pozici FactNews jako spolehlivého zdroje faktů. Skoro jako by doufala v příliš, ale producentka, která Mo kvůli tomu rozhovoru volala, tuhle možnost nepřímo naznačila.

Dveře se hlučně otevřou a Mo nakoukne obloukem ke vchodovým dveřím, v nichž spatří Chloe, jak dovnitř vtahuje plátěný vozíček.

Vyskočí na nohy a pospíchá, aby Chloe zatarasila cestu. „Ne-e. Na to zapomeň.“

Chloe sklopí pohled k podlaze. „Promiň, Mo. Jen potřebuju na záchod a vezmu si trochu psího žrádla. Neboj, nezůstaneme tu.“

Mo nakloní hlavu na stranu, aby nahlédla do vozíku, a uvidí černého pejska s obvazem kolem hlavy schouleného pod plážovou osuškou.

„Nechtěla jsem jít sem,“ řekne Chloe, „ale nevěděla jsem, co mám dělat. Nemohla jsem ji nechat v dodávce, kdyby se probudila. Dávala jsem si pozor. Bedlivý pozor. Je v bezvědomí a já se ujistila, že nás nikdo neviděl.“

Chloe má na sobě teplou bundu Patagonia, stříbrné sněhule Moon Boot a tepláky, ve kterých obyčejně spí, což znamená, že ji kvůli tomu toulavému psu nejspíš minulou noc vytáhli z postele a patrně vůbec nespala, takže Mo začne své rozhodnutí pomalu přehodnocovat.

V hlavě jí duní Kyleův hlas. Opakuj po mně. Už žádná toulavá zvířata.

V té chvíli to zopakovala – „Už žádná toulavá zvířata“ – a pevně věřila, že až ten okamžik nastane, nebude mít problém říct Chloe, že do jejich bytu si prostě nemůže přivést žádné další zvíře.

Vážně, Eso, náš byt není dům na půl cesty pro zatoulaná zvířata. Podepsali jsme nájemní smlouvu. Žádní domácí mazlíčci.

Měl pochopitelně pravdu a teď se ocitli přesně jeden přestupek od vystěhování. Jenže Kyle není ten, kdo tu stojí a dívá se na Chloe, která má černé kruhy pod očima, chladem zarudlé tváře a za sebou táhne smutné, třesoucí se stvoření s ovázanou hlavou.

„Co s ní je?“ zeptá se Mo.

„Dehydratace, vyčerpání, možná šok.“

Chloe se s hlubokým znepokojením ohlédne na psa a poslední z Moina odhodlání se rozplyne. To ubohé zvíře vypadá zničeně a ona je rozhodně nedokáže poslat pryč.

„Přísahám, Mo,“ řekne Chloe, „nechci ti tady dělat problémy. Jen si musím vzít věci, co potřebuju, a zmizíme dřív, než někdo vůbec začne tušit, že jsme tu byly.“

Mo ustoupí, pak následuje Chloe do kuchyně. Chloe vyndá ze skřínky lahev na vodu. Fenka se při tom hluku lekne a zakňourá. Mo si vedle ní dřepne a pohladí ji po hladké černé srsti. „Pšt. Tady jsi v bezpečí.“

Fenka se pod jejím dotykem zachvěje, ale pak se uklidní.

„Bude v pořádku?“ zeptá se Mo.

„Těžko říct. Doufám, že ano.“

Chloe dá lahev na vodu do vozíku, pak zajde do spíže, vytáhne pytel psího žrádla a do sáčku nabere granule.

Mo znepokojí množství, které si balí, tak se zeptá: „Vezmeš ji do útulku, viď?“

Chloe se na ni nepodívá a jen zamumlá: „Dneska večer ne.“

Mo se otočí na hodiny na troubě. Je teprve šest a útulek je otevřený do osmi. „Proč ne?“

Chloe se záměrně soustředí na svůj úkol. „Odvezu ji tam ráno. Potřebuje si v noci odpočinout.“

V Mo narůstají obavy. Poslední toulavý pes, kterého Chloe přivedla domů, s nimi zůstal skoro týden, než Chloe usoudila, že je dost silný na to, aby ho vzala do útulku, a tenhle pes vypadá mnohem hůř.

„Kde budeš?“ zeptá se napjatým hlasem. Dobře ví, že Chloe je na mizině a na hotel nemá.

„V dodávce,“ pokrčí Chloe rameny, jako by o nic nešlo.

„Dodávka“ je Chloeino veterinární auto, zrezlá plechovka s topením, které poskytuje asi tolik tepla jako sirka, na kterou fouká větrák.

„Tam přece nemůžeš zůstat!“ doslova vyjekne Mo. „Venku mrzne.“ Ve městě je nejchladnější červnový týden za posledních padesát let, teploty v noci klesají skoro k nule.

Chloe si jí nevšímá. Zavře pytlík a dá ho do vozíku vedle lahve na vodu.

„Aspoň chvíli počkej, než půjdeš,“ řekne Mo. Tep jí běží jako splašený, když myslí na to, že Chloe se psem stráví noc v dodávce na ulici, zatímco ona v teple a bezpečí bytu. „Ten pes spí a ty už jsi tady. Je úplně jedno, jestli odejdeš teď nebo za pár hodin. Měla bys aspoň něco sníst a trochu si odpočinout.“

Chloe zavrtí hlavou, až se jí měděná ofina zahoupá. „Ani náhodou. Kvůli mně tě nikdo nevystěhuje.“

„Nikdo nás nevystěhuje,“ prohlásí Mo. Nemůže uvěřit slovům, která jí vycházejí z pusy. Kdyby ji slyšel Kyle, radost by rozhodně neměl. Jenže on ji slyšet nemůže, protože je deset tisíc kilometrů daleko, zatímco Chloe a pes jsou tady a venku mrzne.

„Jak dlouho bude spát?“ zeptá se.

Chloe našpulí pusu na stranu. „Možná další dvě nebo tři hodiny, než ji budu muset zase uspat. Je vážně vyčerpaná a nejlepší je pro ni spánek a tekutiny.“

„Takže bude mimo až do rána?“ zeptá se Mo.

„Mo…“

„Zamysli se. Vzít ji ven z budovy teď, když spousta lidí chodí dovnitř a ven, je mnohem riskantnější než se vykrást brzy ráno, až budou všichni spát.“

Chloe znovu zavrtí hlavou, ale tentokrát pomaleji. „Já nevím, Mo. Už jsem tě dostala do potíží, a když Kyle zjistí…“

„Nezjistí to.“

„Mo…“

„Clovy, říkám ti, že to nezjistí. A Jerry taky ne.“ Předvedla heroické úsilí, aby očima nezabloudila nahoru ke stropu, kde o patro výš a o dvoje dveře dál bydlí její domácí.

Upraví osušku tak, aby zakrývala odhalenou tlapku fenečky, zvedne se, vezme kyblíček zmrzliny a podá ho Chloe. „Najez se, odpočiň si a ráno běž do dodávky.“

Chloe se netváří úplně přesvědčeně, ale možná z vyčerpání nebo snad z hladu si od Mo kyblíček vezme, vyhoupne se na pult, z odkapávače si vezme lžičku a pustí se do zmrzliny.

Při prvním soustu zavře oči a Mo se usměje. Je ráda, že dospěly k řešení, při němž Chloe nemusí spát se zatoulaným psem v dodávce na ulici.

„Má jméno?“ zeptá se Mo.

„Žádný známky,“ zahuhlá Chloe s plnou pusou zmrzliny.

„Hmm,“ zamyslí se Mo. Vždycky strašně ráda vymýšlela jména. Fenka je pěkná, hladká a elegantní, s růžovým čumákem, plandavýma ušima a dlouhými stříbrnými vousky.

„Co takhle Rudolf vzhledem k jejímu nosu?“ navrhne Chloe.

Mo se zachmuří. Čumák fenky je rozhodně jejím nejcharakterističtějším rysem, ale na klučičí jméno je moc hezká. „Co třeba Ruby?“

Chloe protočí oči, ale usměje se. „Fajn, tak Ruby.“

Psovi zacuká tvář, což Mo považuje za znamení souhlasu.

Podívá se zpátky na Chloe. „Takže dneska večer nemůžeš jít ven?“

Chloe svraští obočí a pak vyvalí oči. „Tvoje zpráva! Už vyšla! Sakra! Nemůžu věřit, že jsem zapomněla. Jak to dopadlo?“

„Dobře. Skvěle. Fakt bezvadně.“ Mo cítí, jak jí rudnou tváře.

„Já věděla, že to zmákneš. Vzali to v CNN?“

„Jo. A taky v Timesech a ve Washington Post.“

„Páni, Mo, to je pecka. Takže to z tebe oficiálně dělá úřadující královnu pravdy.“

Chloe se podívá na psa… na Ruby… pak na kyblíček zmrzliny a nakonec zase zpátky na Mo. Z její tváře vyzařuje upřímná omluva: „Promiň, Mo, kéž bych mohla…“

„To nic,“ odbude ji Mo. „Za chvíli by měla domů dorazit Haze. Třeba bude moct ona.“

3

MO

Black Sands je hipsterský bar jeden blok od Moina bytu. Čepují v něm dobré pivo a podávají proslavený double smash cheeseburger. Je stále ještě brzy, jen sedm hodin, ale stoly i barové židle jsou plné, tak si Mo s Hazel odnesou pivo k pultu vedle okna.

„Na tebe,“ řekne Hazel a zvedne svou sklenici.

„Na FactNews,“ odpoví Mo a přiťukne si s Hazel. Štěstím se jí rozbuší srdce.

Už pět let je právě tohle její sen – prosadit se a vybudovat mediální společnost známou jako spolehlivý zdroj pravdivých a důvěryhodných informací. Pomyslí na svého otce, který se na ni seshora usmívá a taky jí připíjí. Koneckonců to byl on, kdo ji povzbuzoval a věřil v její myšlenku natolik, že ji financoval.

„Zprávy bez jakékoli agendy pouze s cílem poskytovat fakta. Trochu přežitek,“ prohlásil, „ale líbí se mi to.“

Před rokem a půl, týden poté, co FactNews vydaly svůj první příběh – stručný pohled na rostoucí propast mezi bohatstvím a chudobou v Americe –, nečekaně zemřel na mozkové aneurysma.

„Jsem na tebe moc pyšný, prcku,“ byla poslední věc, kterou jí řekl. Ta slova jí znějí v hlavě pokaždé, když projde dveřmi FactNews, a taky ji motivují k tomu, aby jim dostála. Byl to skvělý muž, legenda ve finančním světě, a ona cítí obrovskou zodpovědnost, aby dál nesla jméno Kaminská se ctí a pokračovala v jeho odkazu jako pilíř společnosti.

„Mm,“ zasní se Hazel. „To pivo je vynikající.“

„To je nový Pliny,“ řekne Mo, lokne si a poválí ho po jazyku.

Je velmi živé, bohaté na chmel a pozoruhodně suché – rozhodně jedinečné a hodné té bombastické reklamy, co se kolem něj strhla. Russian River Brewing vyrábí každoročně tenhle světlý ale jen v malém množství a získá ho jen hrstka barů. Tři měsíce hlídala pivní stránky, aby zjistila, které bary budou letos ty šťastné, a byla nadšená, když se dozvěděla, že Black Sands je jedním z nich a že právě dnes dostanou svou zásilku. Každý štamgast si může dát jedno pivo a Mo si byla jistá, že budou mít vyprodáno ještě dnes před zavíračkou.

„Je třikrát chmelený,“ prohlásí Mo. „Proto je tak sametový.“

„Třikrát chmelený,“ zopakuje Hazel a zavrtí se, až jí tmavé kudrny poskočí.

„Na ale!“ zvolá Mo a zvedne svou sklenici.

„Není nad chmel,“ vykřikne Hazel a obě se rozesmějí.

Mo je ráda, že tuhle chvíli sdílí s Hazel, s člověkem, který s ní je od začátku.

„Nic než pravda,“ prohlásila Mo před pěti lety.

Byly ve svém pokoji na koleji, týden po závěrečných zkouškách v prvním ročníku. Hazel si četla, Mo koukala do stropu a v hlavě jí vířily myšlenky.

„Hm?“ zamumlala Hazel.

Mo otočila hlavu a podívala se na ni. „Zprávy, který nejsou redakční,“ řekla. Ta myšlenka se zvolna utvářela a třepetala se jí přitom v mysli jako lapená můra.

Když jí bylo šestnáct, obytný vůz, ve kterém jela s deseti dalšími lidmi, se ve sněhové bouři zřítil z úbočí hory. Dva lidé zemřeli a ona to sotva přežila. Udělala se rozhodnutí, která některé lidi přišla draho. Když se však ten příběh poté vyprávěl, najednou se objevily různé verze toho, co se vlastně stalo, které fakta zkreslovaly. Hrdinové byli pošpiněni a padouši uctíváni, tak si Mo vytyčila za cíl odhalovat pravdu a z toho se pak stala její posedlost.

„Pouze fakta,“ pokračovala, „ale sdělená zábavným a poutavým způsobem. Spolehlivé a objektivní zprávy, aby si o nich lidé mohli vytvořit svůj vlastní názor.“

„To se mi líbí,“ kývla Hazel. „Jen šťavnatý kousky masa bez jakýkoli omáčky.“

Mo celé měsíce zvažovala, že z toho udělá slogan společnosti, jenže pak jí táta naznačil, že by měla vymyslet něco trošku důstojnějšího. Nato Kyle přišel s jednoduchým heslem ZPRÁVY! – nové, zábavné, přínosné a fascinující.

A teď jsou tady o pět let později a ony dvě slaví to, co se z té počáteční myšlenky stalo.

„Jsi připravená na pořádnou šílenost?“ zeptá se Hazel s tenkým pěnovým knírkem na rtu, když postaví pivo na pult.

„Jen do mě,“ vybídne ji Mo.

„Věděla jsi…“ Hazel se zarazí, aby zvýšila napětí, pravé obočí pořádně povytáhne a sevřené rty zkroutí do rošťáckého úsměvu.

Mo povytáhne obě obočí.

„Že je Superman vegetarián?“ vyhrkne Hazel a vykulí tmavé oči, jako by to bylo tak šokující odhalení, že otřese samými základy světa.

Moina nevěřícná reakce se Hazelině vyrovná. „Nekecej! Ten muž z ocele baští jen zeleninu?“

„A obiloviny a mléčný výrobky,“ doplní Hazel už zase nonšalantně a znovu se napije piva.

„A to víš jako jak?“ chce vědět Mo. „Copak tajně randíš se Supermanem?“

Hazel nakrčí nos. „Na můj vkus je to moc velkej hromotluk.“

„Jasně. Všechny ty vyboulený svaly člověka rozhodně odpuzujou.“

„Já jsem spíš fanynka Amadea Choa,“ prohlásí Hazel.

Mo nemá nejmenší tušení, kdo je Amadeus Cho, ale představuje si nějakého podivínského vědátorského superhrdinu, který by byl rozhodně víc Hazelin typ.

„Comic-Con právě vydal encyklopedii o superhrdinech,“ pokračuje Hazel. „A ukázalo se, že Superman nikdy nejí maso. Jeho smysly jsou pronikavější, než mají lidé, takže vidí životní aury, čímž dokonale vnímá emoce všech živých tvorů. To by ho při pojídání masa dost rozrušovalo. Jako by cítil to zvíře, který by právě žvýkal.“

„Páni. Jo. Úplně vidím, jak by ho to vyvádělo z míry.“

„No jo, viď? Pochopitelně to vyvolává celou debatu o tom, jestli Superman vůbec potřebuje jíst. Teda, je to Superman, a když žil na Kryptonu, čerpal sílu z kryptonskýho slunce. Ale na Zemi je to možná jinak.“

„Doufám, že jí,“ prohlásí Mo, protože věří, že jídlo je jedním z největších radostí života.

Hazel si odhrne pomyslnou kadeř z očí, zvyk, který provádí, když přemýšlí. „Podle mě musí. Nějak potřebuje doplňovat palivo.“

„Na Supermana, ať si užije dobrý jídlo,“ zvolá Mo a zvedne sklenici.

„A na Lois Laneovou,“ dodá vždycky romantická Hazel.

Když si sklenicemi přiťuknou, Mo v duchu vysloví přání, aby se Hazel setkala se svým Supermanem nebo třeba nějakým Amadeem, protože doufala, že někde na světě existuje nějaký výjimečný superhrdina s velkým mozkem, který náhodou hledá svou výjimečnou múzu s podobným mozkem.

„Sundej si bundu,“ vybídne ji Mo odhodlaná pomoct jí, aby se tak skutečně stalo.

Než odešly z bytu, Mo našla Hazel, jak stojí před velkým zrcadlem a mračí se. Měla na sobě černé šaty bez pasu a béžové balerínky se zlatými přezkami – outfit, který by se líp hodil pro babičku, co se vypravuje na pohřeb do rodného kraje, než pro čtyřiadvacetiletou dívku, co si chce vyjít do baru v San Francisku. Mo odspěchala a za okamžik se vrátila s krémovým svetříkem a hnědými semišovými kozačkami.

„Vem si k tomu ty roztrhaný džíny,“ řekla a podala oblečení Hazel.

O pár minut později vešla Hazel do obývacího pokoje a vypadala skvěle. Mo jen zvolala: „Páni, to je pecka!“ což byla chyba. Hazelina bledá pleť zrudla a ona si rychle natáhla velkou zimní bundu a zapnula si ji až k bradě – Hazel spíš představovala typ dívky, která splyne s tapetou, než „páni, to je pecka“.

„No tak, Haze,“ nedá pokoj Mo, když se Hazel ani nehne a její oči jen rozpačitě jezdí po sálu. „Vypadáš skvěle. Věř mi.“

Hazel se nejistě podívá na Mo, která cítí, jak je tohle těžké. Hazelina plachost je její součástí stejně jako hluboký dolíček na bradě.

„Tak jo,“ vzdychne, když se rozhodne jí věřit, a stáhne si bundu.

Mo ji od ní vezme a pověsí ji na háček pod barem. Nedá na sobě nic znát, ale v duchu jásá. Hazel vypadá skvěle, její křivky se naplno projeví a krémový svetřík zvýrazňuje její nejlepší rys – divokou hřívu černých kudrn, o nichž Mo přísahá, že jsou výsledkem její báječné mysli, jako by folikuly získaly nějaký supersilný náboj a nedaly se zkrotit.

„Mo?“

Mo se otočí a spatří vysokého muže s pískově zlatými vlasy pečlivě vyholenými po stranách, zatímco nahoře je kadeřník nechal dlouhé. Je asi stejně starý jako ona a ona ho zná, jen si nemůže vybavit odkud.

„Allen,“ pomůže jí. „Sigma Nu.“

Allen. Víc znala jeho bratra Jamese, ale oba trávili hodně času ve společnosti jejího vysokoškolského sesterstva. James byl v jejím ročníku a chodil s jednou z dívek, co studovala o rok níž.

Allen se široce zazubí a přejíždí ji pohledem. „Teda, vypadáš skvěle.“ Mo si najednou něco nejasně vybaví, na povrch vypluje mlhavá vzpomínka, jak ji balil na jednom večírku.

„Tohle je Hazel,“ řekne Mo.

Hazel se plaše usměje a zvedne ruku. Allen se na ni překvapeně podívá. „Ahoj, já tě znám,“ prohlásí.

„Chodili jsme spolu na jednu přednášku,“ vymáčkne ze sebe Hazel a pleť jí zrůžoví. „Inovace a podnikání.“

„Správně. Pamatuju si, žes měla ten skvělej nápad na pouzdro na telefon.“

Hazel zčervená o něco víc a Mo se v duchu nad její reakcí usměje. Zatímco ona si Allena pamatuje jako otravného, Hazel se zdá být okouzlená, a tak má za to, že by to mohlo vyjít. Allen je přesně ten typ asertivního člověka, kterého dívka jako Hazel potřebuje, aby se vykompenzovala její ochromující stydlivost.

„A tvoje skupina udělala ty super nový sluchátka na míru zákazníkům,“ vzpomene si Hazel.

Mo je přesvědčená, že tohle je ten nejdelší rozhovor, který Hazel kdy s nějakým klukem v baru vedla, a doufá, že to bude pokračovat. Jestli Allen dokáže mluvit jako počítačový mimoň, Hazel se ocitne ve svém živlu.

„Jo, myslím, že jeden kluk se je pořád snaží prosadit,“ řekne Allen a znovu se zazubí, než se obrátí zpátky na Mo. „Máme u našeho stolu pár míst navíc, kdybyste se k nám chtěly přidat.“ Kývne ke společnosti o pár stolů dál.

„Jasně, to by bylo prima,“ prohlásí Mo dřív, než se Hazel vyděsí a řekne ne.

Allen vezme jejich piva, Mo rychle seskočí ze stoličky a popadne obě jejich bundy, aby si Hazel nemohla obléct tu svou.

Přehlédne situaci. Jsou tam čtyři volné židle, tři v řadě na jedné straně stolu a jedna šikmo proti nim. Mo zamíří k té jedné a chce si sednout, když jí zavibruje mobil. Shlédne dolů a srdce jí poskočí, protože na rozzářeném displeji uvidí Kyleovo jméno.

Zvedne oči k Hazel, která ji sleduje s vyděšeným prosebným výrazem, který říká: Prosím, neopouštěj mě. Mo ji ignoruje. Bude v pořádku. Allen nezavře pusu. Hazel stačí sedět a poslouchat.

Podá Hazel její bundu a řekne: „Hned se vrátím.“

Pospíchá ke dveřím a cestou míjí Allena. Je k ní zády, jak sleduje něco v televizi nad barem. Je vysoký a dobře stavěný, atletické postavy. Prostě normální. Hazel mohla dopadnout hůř.

„Ahoj, zlato,“ řekne, když je venku. Ledový vzduch jí bičuje vlasy a po zádech jí běhá arktický mráz.

Přitáhne si bundu a běží za roh, aby se dostala do závětří, když jí mysl ovládne známý, iracionální strach. Nejspíš není v té chvíli chladněji než deset stupňů nad nulou, ale ona a zima spolu nevycházejí. Lidi si z ní dělají legraci, jak moc se do takového počasí obléká, ale pochopitelně oni skoro neumrzli, když jim bylo šestnáct.

„Ahoj,“ řekne Kyle. Jeho hlas je teplý jako med z letního úlu a najednou jí není ani trochu zima. „Takže podle FactNews ženy konečně zmoudřely a uvědomily si, že psi předčí muže, když přijde na vztahy. Měl bych si dělat starosti?“

„Ty přece jsi pes, zapomněl jsi?“

„Haf!“ štěkne.

Mo si přitiskne telefon k uchu a zavře oči. Představuje si, že je vedle ní, a ne tisíce kilometrů daleko.

„Hloupej jako pes,“ prohlásí.

„A dvakrát tak věrnej,“ dodá Mo.

„Jsem na tebe hrdej, Eso.“

Znovu ji zaplaví pýcha, když se zamyslí nad příběhem i tím, co znamená pro ni a pro její firmu.

„Tvůj táta se usmívá,“ prohlásí, což jsou přesně ta správná slova. Kyle není přehnaně sentimentální, ale jeho láska září jako slunce, které den co den pravidelně vychází i tehdy, když on sám je na druhém konci světa.

„Zítra mám rozhovor s Jakem Tapperem.“

„Páni, to je něco.“

„Jo, jsem nervózní, ale Clovy slíbila, že si to se mnou nazkouší.“ Pocítí se maličko provinile kvůli jejímu psovi, ale nechá to být.

Když s Hazel odcházely z bytu, Chloe spala na gauči a vedle ní se na podlaze choulila Ruby. Na konferenčním stolku ležel Chloein napůl snědený talíř s růžičkovou kapustou a vidlička jí visela z ruky, jako by usnula uprostřed sousta.

„V porovnání s Chloe ti bude Jake Tapper připadat mírný jako beránek,“ prohlásí Kyle.

„Přesně tak. Když přežiju rozhovor s Clovy, přežiju cokoli.“

Kolem ní projde skupinka tří opilých chlapů, co hulákají a nahlas se smějí.

„Kde jsi?“ zeptá se Kyle.

„V Black Sands. S Haze jsme se rozhodly, že se na oslavu napijeme. A…“ pro dramatičtější účinek se na chvíli odmlčí, „možná že někoho potkala.“

„Vážně? Haze? Ona fakt mluvila s nějakým klukem?“

„Mluví s ním teď,“ prohlásí Mo hrdě a doufá, že Hazel se doopravdy baví s Allenem a jen vedle něj nesedí se svázaným jazykem a rudým obličejem.

„Nemám slov,“ vydechne Kyle. Vždycky byl Hazeliným velkým fanouškem.

„Asi bych se tam měla vrátit a ujistit se, že neblábolí o kódování v pythonu…“

„Nebo o kolonizaci Marsu,“ prohodí Kyle s úsměvem v hlase. „Pamatuješ, jak jsem se s ní setkal poprvé? Tehdy byla celá vedle z intergalaktických vesmírných stanic a neochvějně trvala na tom, že se bude jednat o nemovitosti budoucnosti.“

„Ona a Elon Musk. Koupila jsem si akcie.“

„Já taky,“ přisvědčí Kyle. „Koneckonců jak by se mohli dva nejchytřejší lidi na světě plést?“

Zasměje se, přitiskne si telefon pevněji k uchu a poslouchá, jak Kyle dýchá. „Stýská se mi po tobě.“

„Tři měsíce,“ řekne a ona zavře oči a modlí se, aby to byla pravda, aby se život nezměnil a dál plynul tak jako doposud další tři krátké měsíce, dokud Kyleovi neskončí služba a on se domů nevrátí už nadobro.

Ještě několik minut si povídají o všem a o ničem, protože ani jeden z nich nechce tu chvíli ukončit, až Mo nakonec vzdychne: „Je mi to moc líto, ale vážně musím jít.“ Ta věta chvíli doznívá a ještě pak hlubokým hlasem dodá: „Opatruj se.“

„Ty taky,“ odpoví Kyle. „A nic neměň.“

Zůstane stát na místě, zavře oči, telefon si přitiskne na srdce a zopakuje svou prosbu k nebesům, aby nad ním bděla, pak si mobil zastrčí do kapsy a vrátí se dovnitř.

„Poslyš,“ řekne dívce u stolu, „kam šli?“ Palcem ukáže na dvě prázdná místa, kde byli Hazel s Allenem. Hazelina sklenice je prázdná, Allenova napůl plná.

„Odešli před pár minutami,“ řekne dívka. Pak se jízlivě usměje a dodá: „Někdo měl dneska kliku.“

Mo nakloní hlavu a znovu se podívá na prázdná místa. Hazel není typ dívky, co má „kliku“, obzvlášť ne s klukem, kterého právě potkala. Nejspíš se jen cítila nesvá a rozhodla se jít domů. Mo se rozmrzele naježí, naštvaná, že Hazel nedokázala vydržet pár minut bez ní. Podívá se na svou sklenici piva Pliny, která stojí poloprázdná na stole, namíchnutá, že ji nedopila.

4

CHLOE

Chloe se při zvuku klíče ve dveřích a štěkotu s leknutím probudí. Dezorientovaně se otočí, aby se na gauči posadila, a vidí černého psa, jak se řítí ke dveřím.

„Mo! Stůj!“ vykřikne a vrhne se dopředu, aby psa chytila za obojek. Podaří se jí to přesně ve chvíli, kdy se dveře otevřou. Pes prudce otočí hlavu, v očích má děs a zuby zaboří do Chloeina předloktí. Chloe ruku uvolní a Mo dveře přibouchne tak, že jen o kousek mine psí čumák.

Fenka štěká, vrčí a vyje.

Pak přestane.

Očima těká kolem sebe, potom se podívá zpátky na Chloe, nato znovu na dveře, potom ještě jednou na Chloe, než sebou s kňouráním žuchne na koberec a položí si hlavu mezi přední packy, zjevně zkroušená tím, co udělala.

„To nic,“ tiší ji Chloe a pomalu se k ní blíží. Je na sebe naštvaná – za prvé proto, že nevzala fenku do dodávky, jak měla, za druhé za to, že usnula a nedala jí tak druhou dávku sedativ, a za třetí za to, že neměla tolik prozíravosti, aby jí došlo, že to, co se právě stalo, se může stát.

Pohladí fenku po zádech a ta znovu zakňourá.

„Clovy, jsi v pořádku?“ zeptá se Mo přes dveře.

Fenka se po břiše připlazí kousek blíž, pak znovu položí hlavu na podlahu.

„Jsem v pohodě,“ řekne Chloe. „Jen jsi ji vylekala. Můžeš jít dál, ale pomalu.“

Mo maličko pootevře dveře a fenka provinile vzhlédne. Mo si sedne na bobek a natáhne k ní ruku, aby ji očichala. „To nic. Promiň, že jsem tě vyděsila.“

Fenka se připlazí blíž a položí si hlavu na Moiny nohy. Mo si kecne na zadek a poškrábe ji za ušima.

„Myslíš, že to Jerry slyšel?“ zeptá se Chloe, kterou dusí pocit viny.

„Nejspíš to slyšel celý blok,“ prohlásí Mo. Snaží se to brát zlehka, ale nedaří se jí to, a Chloe se cítí čím dál provinileji.

Před třemi měsíci, když Chloe po osmi letech opustil přítel a sesypala se, Mo trvala na tom, aby se nastěhovala k ní a Hazel. Chloe se jí odvděčila dvěma varováními od domácího za porušení podmínek nájemní smlouvy.

Mo se otočí k psovi a dětským hlasem ho tiší: „To nic. Promluvíme si s tím velkým zlým domácím a všechno napravíme.“

„Já si s ním promluvím,“ prohlásí Chloe. „Povím mu, že jsme zrovna přišly a tys nám řekla, ať odejdeme. Což přesně děláme.“

Mo vzhlédne, otevře pusu, jak chce něco říct, ale pak se zarazí. Kývne na Chloeinu paži. „Teče ti krev.“

Chloe sleduje její pohled a všimne si maličké rány po zubu asi uprostřed předloktí, ze které vytéká tenoučký pramínek krve.

„Sakra,“ vydechne a přemýšlí. Sakra, sakra, sakra! Tenhle den je čím dál horší. Kousnutí od toulavého psa znamená zajít na pohotovost, nechat si to vyčistit a dostat dávku antibiotik, což přijde na stovky dolarů, které si nemůže dovolit.

„Měla bys pár hodin počkat, než půjdeš do nemocnice,“ řekne Mo, protože ví, jak to chodí. „Teď tam bude šílenej blázinec. Odpočiň si a běž pak. Já ji pohlídám.“

Celou dobu, co Mo mluví, Chloe vrtí hlavou.

„Clovy, musíš si nechat tu ruku ošetřit a s sebou si psa vzít nemůžeš.“

„Nechám ji v dodávce.“

Mo na Chloe upře pronikavý pohled. „Ne, necháš ji tady. Už štěkala. Jak jsem řekla, ráno si promluvím s Jerrym a bude to v pořádku.“ Vstane, poplácá ji po noze a vydá se ke svému pokoji. „Pojď, holka,“ vybídne fenku a ta poslušně vyskočí a následuje ji.

„Mo…“

Mo se otočí. „Clovy, nech toho. Povím Jerrymu, že se jednalo o naléhavou situaci, nebo budu lhát a řeknu, že nemám nejmenší tušení, o čem to mluví.“ Nasadí svůj typický úsměv, karibsky modré oči doširoka rozevře a růžové rty sladce našpulí – výraz, který používá, aby vytvořila iluzi anděla, který není schopen nějakého podvodu, což je samo o sobě pěkná fraška, protože Mo je jedním z nejobratnějších lhářů, které Chloe zná. „Odpočiň si. S Ruby budeme v pořádku.“ Fenka na ni oddaně hledí. „Viď, holka?“

Mo s fenkou pokračují dál, Chloe si ztěžka povzdechne a zaboří si obličej do dlaní. Nemůže věřit, jaký zmatek si v životě nadělala. Ještě před třemi měsíci šlo všechno tak dobře – přítel, práce, peníze v bance. Ale ona ví nejspíš líp než kdokoli jiný, jak rychle se věci dokážou změnit.

„Hele,“ zavolá ještě, zvedne obličej a zarazí Mo ve chvíli, kdy otevírá dveře svého pokoje. „Kde je Haze?“

Mo nakloní hlavu. „Co tím myslíš? Je tady. Nebo ne?“

„Nešly jste vy dvě ven společně?“

„To ano. Byly jsme v Black Sands. Ale pak zavolal Kyle, tak jsem vyběhla ven, abych si s ním promluvila, a když jsem se vrátila zpátky dovnitř, byla pryč. Myslela jsem, že šla domů.“

„Ne. Jsem tu jen já a pes.“

Mo vytáhne mobil a nepřítomně řekne: „Představila jsem ji jednomu klukovi…“

„Haze potkala kluka?“ vydechne Chloe a její mizérie se při tom pomyšlení trochu rozjasní.

„Žádná zpráva,“ podiví se Mo a zamračí se na displej.

„Je milej? Vlastně koho to zajímá. Je pěknej?“

„Kluk, co jsem ho potkala na vysoký,“ vysvětluje Mo roztržitě, dál zírá na telefon a palci vyťukává zprávu. „Moc dobře ho neznám.“

„Ale líbila se mu Haze? A bavili se spolu? Ona mluvila? O čem si povídali? O subatomárních částicích? O singularitě? O nanotechnologiích?“ Zachichotá se, jak se snaží si to představit. „Byl chytrej? Určitě. A měli něco společnýho?“ Chloe si uvědomí, že blábolí, což dělá tehdy, když je unavená nebo něčím nadšená – nebo jako v tomhle případě obojí.

Mo nepřítomně přikyvuje a upírá svou pozornost na telefon. „Aplikaci Find My Friends má vypnutou.“

„Haze tuhle aplikaci nesnáší. Já ostatně taky.“

„Zavolám jí.“ Vytočí její číslo, čeká, zavěsí. „Nebere to.“

„To znamená, že je zaneprázdněná,“ zatrylkuje Chloe a celá se rozzáří. „Doufejme, že je hodně zaneprázdněná.“ Znova se zachichotá.

„Nemyslíš, že by mi poslala textovku, že odchází?“

„Je to Haze.“

Haze je sice hrozně chytrá, ale zároveň taky jedna z nejroztržitějších osob, které Chloe zná, její mozek neustále pracuje na plné obrátky a operuje na naprosto jiné frekvenci, což způsobuje, že věci jako vypnutí trouby, zavření dveří a poslání textovky, když má přijít pozdě nebo se vůbec neukázat, jsou druhořadé a často na ně zapomíná.

Mo dál zírá na telefon, jako by to byla magická koule, která jí nějakým zázrakem poskytne odpověď.

„Mo, Haze je velká holka,“ řekne Chloe. „Přece ví, co dělá.“

„Myslíš?“

Chloe protočí oči. „No jasně. Tohle je pecka. Konečně se jí podaří vyřešit ten problém.“

Před měsícem bylo Hazel čtyřiadvacet let a po příliš velkém počtu piv se Chloe přiznala, že být ve čtyřiadvaceti panna už není známka počestnosti, ale spíš závaží trapnosti, co jí visí na krku. Byl to příšerný rozhovor. Hazel začala věřit, že možná nikdy nikoho nepotká. Chloe ji ujišťovala, že potká, ale v duchu o tom pochybovala. Hazel ve čtyřiadvaceti ještě nikdy žádného kluka ani nepolíbila.

„Takže myslíš, že je v pořádku?“ zeptá se Mo.

„Podle mě je víc než v pořádku. Mám za to, že přesně tohle chtěla.“

5

MO

Je jedna ráno, ale Mo nemůže spát, její mysl zaměstnávají myšlenky na rozhovor s Jakem Tapperem. Moc doufala, že si ho nazkouší s Chloe, ale tu pak kousla Ruby a teď je v nemocnici. Mo ji kolem půlnoci slyšela odcházet. Dokonce i v takhle časných ranních hodinách ve všední den může být na pohotovosti rušno, takže ji ani nepřekvapuje, že ještě není zpátky.

Zvedne se z postele a šourá se do kuchyně. Ruby se plíží za ní. Chloe sundala fence obvaz z hlavy, tak má teď vidět lysinu nad levým okem a trocha lepidla kryje řadu šesti úhledných černých stehů.

„Chudinko,“ polituje ji a otevře lednici. „Podíváme se, jestli tu není něco k jídlu.“ Ruby si sedne těsně k Mo, která posune uvařenou růžičkovou kapustu a doufá, že tam od odpoledne nějaká potravinová víla přičarovala něco dobrého k zakousnutí.

„Růžičková kapusta není zrovna to, po čem moje srdce prahne.“

Ruby nakloní hlavu, jako by ji to opravdu zajímalo, a Mo pozná, že se pořád ještě stydí za to, co se stalo.

„To nic,“ konejší ji, zavře lednici a dřepne si k fence. „Byl to jen okamžik a ten je teď už pryč, holčičko. Je za tebou. Jako ten tvůj ocásek.“

Ruby ochable mávne zmíněným doplňkem a Mo pocítí záchvěv viny, protože ví, že ji Chloe zítra odveze do útulku. „Promiň,“ vzdychne a vstane. „Tady jsou zvířata zakázaná. Takové je pravidlo.“

Snaží se nemyslet na to předchozí štěkání a na to, jak bude Kyle naštvaný, když je vystěhují. Tenhle byt miluje. Trvalo jim měsíce, než ho našli, a dva roky každou minutu, co byl doma, trávil tím, že ho upravoval k jejich obrazu – maloval, tapetoval, vyměňoval koule a kliky na dveřích a další příslušenství. A teď je dokonalý, každá místnost přesně taková, jak ji chtějí.

„To se vyřeší,“ řekne a do sklenice si natočí vodu. „S Jerrym to vyřídím a bude to v pořádku.“

Ruby poslouchá, uši nastražené a pěkný čumáček nakloněný. Moc milý pejsek.

„Promiň,“ zopakuje a cítí se hrozně. „Někdo se na tebe jen jednou podívá a okamžitě se zamiluje. Uvidíš. Najdeš báječný domov. Jak by taky ne? Jsi krásná, miloučká a chytrá. Byli by blázni, kdyby tě nechtěli.“

Mo si přeje, aby její slova plná optimismu zafungovala, ale jen se po nich cítí hůř. Fenka je krásná, miloučká a chytrá a nic z tohohle si nezaslouží.

Zamíří zpátky do svého pokoje, a než vleze zpátky do postele, vezme telefon, aby Chloe poslala textovku a zjistila, jak na tom je. A tehdy tu zprávu uvidí: Přijď si pro mě.

Podívá se na časový údaj: 00:44. Pak stočí oči na hodiny: 01:12.

Palci neobratně jezdí po obrazovce a dvakrát se splete, než se jí podaří kliknout na Hazelino číslo.

„Haze?“

Nesouvislé vzlyky šokují Mo jako zásah elektrickým bodcem na dobytek. Žilami jí projede příval paniky, když si uvědomí, že se děje něco, co nechce, aby se dělo.

„Haze, kde jsi?“

Ozve se popotáhnutí, po něm škytnutí a pak nic.

„Haze? Haze, kde jsi?“

Telefon má přilepený k uchu, ale už si stahuje dolní díl pyžama, který vymění za džíny.

„Haze?“

„Prosím, přijeď pro mě,“ zašeptá Hazel. V jejích slovech zní utrpení.

„Pracuju na tom,“ vychrlí Mo a obouvá se. „Ale nevím, kde jsi.“

Další pauza, jako by se spojení ztratilo, i když ví, že Hazel tam stále je.

„Zapni si Find My Friends,“ poradí jí Mo. „Zvládneš to?“

Slyší tlumený pohyb.

„Hotovo,“ špitne Hazel.

„Fajn, tak vydrž, jsem na cestě.“

6

CHLOE

„Znásilněná?“ vydechne Chloe. To slovo vyletí vysoko, přelomí se napůl, jako by jí vlastně nedocházelo, a pak jí s pořádnou ránou vrazí do mozku.

Mo přikývne, kouše si spodní ret a chřípí nosu se jí rozšiřuje, jak zhluboka dýchá a usilovně se snaží udržet pohromadě.

Jsou v čekárně na pohotovosti. Chloe před několika minutami propustili, a když vyšla z vyšetřovny, narazila na Mo s Ruby, které seděly vedle dveří. Myslela si, že přijely pro ni. Teď by si přála, aby to tak bylo.

Ruby má na sobě vestu asistenčního psa, kterou má Chloe ve skříni v předsíni a díky které může brát své pacienty na místa, kam by jinak nesměli. Fenka se začne tisknout ke Chloeině noze, a přestože se znají jen jeden den, Chloe cítí, že mezi nimi vzniká pouto, a to vůbec není dobře. Jakmile fenka nabere sílu, musí jít do útulku. Chloe nemá možnost se o ni starat.

„Kde byla?“ zeptá se Chloe, když si dřepne a podrbe Ruby na krku. Fenka se na ni natlačí a Chloe ji na holeních pořádně cítí.

„V obchodě s alkoholem v Tenderloinu,“ odpoví Mo.

„V Tenderloinu?“ Chloe se zježí vlasy. Velká, zchátralá část města není místo, kam by většina lidí vstoupila dobrovolně, natož v noci. „Proč by Hazel chodila do Tenderloinu?“

Mo svraští čelo a pak potřese hlavou. „Ona tam nešla. Tam ji vyhodil. Potom.“

„Vyhodil?“ zopakuje Chloe a snaží se v tom nějak vyznat. „Počkat. Zpět. Tam se to nestalo?“

Mo kývá hlavou dopředu dozadu a obtočí si ruce kolem těla, které se jí třese nejspíš jak z emocí, tak z chladu, který je ovane pokaždé, když se dveře pohotovosti otevřou. Na sobě má jen mikinu a džíny, což ji zarazí, protože je notoricky známá tím, že se do zimy vždycky obléká mnohem víc, než je potřeba.

„Allen ji znásilnil,“ zamumlá, rozškytá se a z očí jí vytrysknou slzy. Už se nedokáže ovládat.

„Allen? Kdo je Allen?“ chce vědět Chloe, ale pak jí odpověď dojde. „Aha. Ten z baru. Tvůj přítel.“

„Není to žádnej můj přítel.“

Ruby nechá Chloe a přitiskne se k Mo. Ta se skrčí a zaboří si obličej do psí srsti, která tlumí její vzlyky.

„Zavoláme policii?“ navrhne Chloe. Bolí ji srdce za Hazel i za Mo.

„Už jsem to udělala. Jsou na cestě.“

Jako by slova byla kouzelná, otevřou se dveře a projde jimi podsaditý muž v uniformě. Tmavé vlasy má ostříhané na kratičko a sako o číslo menší, takže se v něm rýsují svaly, co nabral v posilovně.

Zahákne si palce za opasek se zbraní a zeptá se: „Maureen Kaminská?“

Mo si utře oči a vstane. „Ano,“ kývne, zatímco Ruby se nahrbí a zavrčí.

Chloe ji vezme za vodítko a odvede ji k řadě židlí na druhé straně místnosti.

„Strážník Gretzký,“ představí se muž. Hlas má hluboký a chraplavý, jako kdyby kouřil krabičku denně od dvanácti let.

„Díky, že jste přijel,“ řekne Mo.

Sjede ji pohledem od hlavy k patě. „Byla jste na vyšetření?“

Mo ucouvne. „Já? Ne. To jsem nebyla já.“

„Ne?“

Zavrtí hlavou, až se jí blonďaté vlasy rozhoupou. „Stalo se to mojí kamarádce. Pořád je uvnitř.“ Kývne na dveře, které vedou do vyšetřovny.

„Dobrá.“ Otočí se k nim.

„Není připravená to nahlásit,“ řekne Mo, aby ho zastavila. Policista se obrátí zpátky. „Momentálně je zmatená a neví, co se stalo. Byla omámená.“

Chloe ztuhne krev v žilách, když si uvědomí, co Mo říká. Hazel byla zdrogovaná. Allen jí hodil něco do pití a pak ji zneužil.

Policista se zamračí. „Zmatená?“ Z celého jeho postoje vyzařuje hluboká nevole a netrpělivost, jako by byl otrávený, že tu musí být.

„Ale já u toho byla,“ řekne Mo. „A vím, kdo to udělal.“

„Vy jste byla u toho, když vaši kamarádku znásilnili?“

„Ne. Jistěže ne. Ale byla jsem u toho, když ji omámil.“

Chloe se podívá na Ruby a potřese hlavou. Vyrůstala s mámou právničkou a člověk nemusel být právnické eso, aby poznal, že tohle nejde dobře.

„Vy jste viděla, jak někdo omámil vaši kamarádku?“ zeptá se ostře.

„Byla jsem v baru, když se to stalo,“ řekne Mo rozvážným, klidným hlasem. „A znám toho muže, který jí dal do pití drogu. Nesl nám piva z místa, kde jsme seděly, a postavil se k nám zády, když je pokládal na stůl. Jmenuje se Allen Redding…“

„Dost,“ zarazí ji policista zvednutou rukou. „Podívejte, i když rozumím tomu, že si myslíte, že víte, co se stalo, není to tak. Vy nejste oběť, a pokud jste nebyla skutečně svědkem něčeho užitečného, jako například když ten chlap opravdu dával něco do pití vaší přítelkyně, na ničem ostatním nezáleží.“

„Moje kamarádka byla omámená a znásilněná,“ pronese Mo a její hlas přitom ztratí něco ze svého klidu. „Myslím, že na tom záleží.“

„Ano, a pokud je to tak, pak je to ona, kdo to musí nahlásit.“

„Je to tak. Jenže ona to udělat nemůže. Je úplně mimo kvůli GHB.“

Chloe při zmínce o GHB ztuhne. Náhodou o téhle droze ví hodně, protože se o ní učila na veterině. Jedná se o lék proti úzkosti, často předepisovaný mazlíčkům proti stresu. Je desetkrát silnější než valium a je to droga nejběžněji používaná při znásilněních během rande, protože oběť je po ní bezmocná, ale zůstává při vědomí.

Policista pokrčí rameny a to malé gesto rozpálí Chloe doběla, až jí v žilách začne vřít krev. Už má toho necitlivého, nepříjemného poldy plné zuby.

„Podívejte,“ spustí, „chápu, že jste naštvaná a chcete to tomu chlapovi vrátit, ale skutečnost je taková, že se snažíte nahlásit znásilnění, které se nestalo vám, a že oběť žádné znásilnění nehlásí, a navíc si ho tak úplně nepamatuje. Pila?“

„Měla jedno pivo, ale…“

„Takže to znamená ano?“ vypálí, jako by ji obviňoval.

Chloe toho slyšela už dost a vstane. Vyvede Ruby ven do hlavní haly. Zastaví se u obchodu se suvenýry, pak u vozíku Starbucks vedle vchodu.

Když se vrátí, policista říká: „Fajn, chcete, abych sepsal zprávu, a to udělám. Je to ztráta času, ale jsou to dolary daňových poplatníků, ne moje.“

„Cappuccino?“ zeptá se Chloe zvesela a podá jeden ze dvou kelímků ze Starbucks Mo.

Mo se zamračí a nakloní hlavu. Mo pije čaj už od doby, co byly teenagerky. Chloe se jí zadívá do očí a Moin pravý dolíček zacuká. „Ne, díky. Nespala bych.“

„Aha, jasně,“ přisvědčí Chloe. Podívá se na cappuccino, pak na policistu. „Strážníku?“ zeptá se a natáhne kelímek k němu.

Policista ji přejede pohledem, zarazí se na třícentimetrové jizvě na čele a pak pokračuje dál dolů, až se zastaví na torzu jejího malíčku, kterým kelímek přidržuje. Dobrman, pomyslí si a hned se otřese. Musí v sobě vydolovat veškerou vůli, aby malíček neskrčila a on ho tak neviděl.

„Díky,“ řekne a rukou se schválně dotkne pahýlu, když si ho bere.

Chloe se obrátí na Mo. „Zaběhnu domů a přinesu Haze nějaký šaty.“

„Děkuju,“ kývne Mo. Působí úplně vyřízeně.

„Podívejte,“ začne policista, když si usrkne cappuccina. Díky tomu dárku je maličko příjemnější. „Chápu, že jste rozrušené, ale jestli vám můžu poradit, příště si, děvčata, na svoje pití dávejte lepší pozor.“

Dlouze se napije kávy a Chloe se na něj usmívá a přikyvuje.

7

MO

Poslední věc, kterou strážník Gretzký před odchodem řekl, byla: „Zavolejte, kdyby změnila názor na to znásilnění.“ Jako by si Hazel měla snad zvolit – rozhodnout se, zda byla znásilněná, nebo ne.

Mo si zaboří obličej do dlaní a nechce věřit, že se to děje… že se to stalo. Nedokáže si to srovnat v hlavě, jako by se čas vrátil a skočil o osm let dozadu – na jiné místo, k jinému traumatu, ke stejnému pocitu zoufalství.

Otevřou se hlavní dveře, protože jedna sestra odchází ze služby, a Mo se zachvěje, jak dovnitř vrazí poryv větru. Hazel má pořád na sobě Moinu bundu a té je teď zima, což je stav, který v ní vyvolává extrémní stres, ať se sebevíc ujišťuje, že jí nehrozí nebezpečí.

Přetře si paže, aby se zahřála, a nenávidí se. Když si uvědomila, že Hazel není v bytě, věděla, že něco není v pořádku. Hazel by v žádném případě neodešla s chlapem, kterého právě poznala. Proč se neřídila svým instinktem?

Aplikace Find My Friends ji zavedla do obchodu s alkoholem v Tenderloinu, na místo zvané Emperor Liquor. Majitel viděl Hazel výlohou, jak se nejistě potácí po chodníku bez bundy, a zavedl ji dovnitř. Dobrý člověk. Mo často překvapuje laskavost cizích lidí – lidí ochotných udělat něco navíc pro někoho druhého, občas pro tu pomoc dokonce hodně obětovat.

Před osmi lety, když bylo Kyleovi pouhých devatenáct let a neznala ho ani celý den, ji a šest dalších zachránil. Statečně se totiž vydal pěšky do sněhové bouře, aby po nehodě přivolal pomoc. Vyrazil, aniž by cokoli očekával, dokonce ani poděkování. Často nad tím přemýšlí, uvažuje, jestli je stejně dobrý člověk jako on. Ví, že je štědrá, ale je snadné dávat, když má člověk hodně. Skutečným důkazem lidskosti člověka je to, když ho dávání něco stojí. Když byla jedinkrát podrobená zkoušce, selhala a v duši jí potom zůstaly pochybnosti o její dobrotě.

Když s Ruby dorazily do obchodu s alkoholem, Hazel seděla na stoličce vedle pokladny, hlavu skloněnou, oči upřené na poškrábané linoleum. Ani nevzhlédla, jako by si neuvědomovala, že tam Mo je. Na sobě měla obnošenou koženou bundu, ta její nikde nebyla.

Ruby se přiloudala blíž, očichala jí koleno a zavrtěla ocasem nadšením, že je to člověk, kterého zná. Hazel zvedla hlavu k fence pomalým, malátným způsobem, takže Mo okamžitě došlo, že utrpěné trauma není to jediné, co se stalo. Zorničky měla malé, zúžené tak, že byly sotva znatelné, a její obvykle slonovinová tvář byla bílá, jako by z ní zmizela veškerá krev.

„Přišla jsem tě odvézt domů,“ řekla Mo a srdce se jí rozbušilo jako splašené, když se snažila přijít na to, co se stalo. Napadlo ji, že by to mohl být šok, ale rychle si uvědomila, že tomu tak není, když ze sebe Hazel vymáčkla: „Mo? Co tady děláš?“ jako by si vůbec nevzpomínala na jejich hovor před dvaceti minutami.

Mo objala Hazel kolem ramen, aby jí pomohla vstát, ale kožená bunda byla moc velká a Hazel se jí vysmekla. Hazel se zachytila za stoličku a právě tehdy to Mo uviděla – tmavě červenou skvrnu na popraskaném hnědém vinylu.

Zvedl se jí žaludek až do krku a podlomila se jí kolena. „Bože,“ zašeptala.

Hazel se podívala s ní, ale majitel obchodu odvrátil zrak a oči sklopil k podlaze. Hazel nezareagovala. Otočila se, brada jí znovu klesla na hruď, ale pak naklonila hlavu a řekla: „Jeho bunda.“ Vytrhla se z Moina sevření, setřásla koženou bundu a podala ji majiteli obchodu. „Mamnoon,“ pronesla s šokující jasností a nato se propadla zpátky do omámeného stavu, v němž byla před okamžikem.

Mo muži taky poděkovala a vyvedla Hazel ven. Byla zima a Hazel se třásla, tak si Mo svlékla bundu The North Face a přehodila ji Hazel přes ramena.

Když nastoupily do Uberu, Mo požádala řidiče, aby je odvezl na pohotovost. Hazel neprotestovala, ale o pár minut později, když zastavili před vchodem, řekla: „Ne,“ a vrtěla usilovně hlavou, oči upřené na rudá písmena POHOTOVOST.

„Haze, musíme.“

Hazel začala vrtět hlavou ještě usilovněji.

Mo cítila, že má slzy na krajíčku, a rychle je polkla. „Haze, můžeš být poraněná.“ Stálo ji obrovské přemáhání, aby se nedívala na tmavou skvrnu na Hazeliných džínách. „A něco není v pořádku.“

Ačkoli Hazel dál vrtěla hlavou, když Mo vystoupila a otevřela u ní dveře, poslušně vylezla a následovala ji. Bylo to zvláštní. Hazel měla obvykle velmi silnou vůli, byla tvrdohlavá, až to okolí frustrovalo, ale teď jako by její svobodná vůle klesla na nulu nebo její mozek nefungoval na plné obrátky.

Sestra na příjmu, statná žena s rozježenými bílými vlasy a pronikavýma modrýma očima, se na Hazel podívala a rovnou se zeptala: „Víte, na čem je?“

„Na čem?“ zopakovala Mo a podívala se ze sestry na Hazel a zase zpátky, a teprve tehdy ji napadlo, že Hazel má v sobě nějakou drogu.

„Haze?“ zkusila to Mo. „Vzala sis něco? Dal ti něco Allen?“ Bylo to poprvé, co Mo napadlo, že Allen má s tím, co se stalo, něco společného.

Hazel malátně zvedla hlavu k Mo. „Dal mi tvoje pivo.“

„Vezmeme ji dovnitř,“ vybídla Mo sestra s jistou naléhavostí, což Mo znepokojilo.

Téměř vzápětí se objevila další sestra a změřila Hazel krevní tlak, puls a teplotu. Po pár minutách přišla doktorka.

„Hazel, víte, proč jste tady?“ zeptala se. Žena byla stará a drsná. Ocelově šedé vlasy měla svázané do hladkého uzlu a ústa pevně svírala, jako by říkala: Se mnou si nezahrávejte.

Hazel hlavou zakroužila, než se zastavila na pěti hodinách, oči upřené na podlahu.

„Víte, jak jste se sem dostala?“

Kývnutí hlavou.

„Máte nějakou představu, jakou drogu jste vzala?“

Vůbec žádná odpověď.

„Co si pamatujete jako poslední?“

Hazel se podívala na Mo. „Můžeme jít? Chci domů.“

„Brzy,“ řekla doktorka. „Nejdřív se ujistíme, že jste v pořádku.“

Hazel znovu klesla hlava a upřela pohled na podlahu.

„Hazel, řeknu sestře, aby vám odebrala krev. Máte nízký krevní tlak i teplotu.“

„Bude v pořádku?“ zeptala se Mo, kterou znepokojovala lékařčina naléhavost.

Ta si jí nevšímala. „Hazel, pamatujete si něco, co se stalo večer?“

„Chci jít domů,“ zopakovala Hazel.

„Já vím,“ kývla doktorka s pozoruhodnou něžností. „Vydržte, dítě. Tohle brzy skončí.“ Poklepala Hazel po koleni a otočila se ke dveřím.

„Paní doktorko,“ přispěchala za ní Mo. Mluvila tiše, když položila otázku: „Co provést test na znásilnění? Proto jsme tady. Myslím, že byla znásilněná.“

Lékařka si ztěžka povzdechla, podívala se na Hazel a pak zpátky na Mo. „Nemá tušení, proč tu je. Časem jí to možná dojde, ale v téhle chvíli je stále pod silným vlivem toho, co má v sobě, a dokud mi neřekne něco jiného, nepřísluší mi spekulovat o tom, co se stalo nebo nestalo.“

„Ale…“

Lékařka zvedla zkroucenou a skvrnitou ruku s jednoduchým zlatým kroužkem na prsteníčku. „Pokud jí někdo dal něco bez jejího vědomí a pak ji napadl, což se zdá být vzhledem k jejímu současnému stavu možné, je na ní, aby se k tomu sama dopracovala.“

„Dal něco bez jejího vědomí?“

„Někdo ji zdrogoval,“ řekla lékařka. Při těch slovech přeběhl Mo mráz po zádech, protože si uvědomila, co doktorka říká – Allen dal Hazel něco do pití a pak ji znásilnil.

„Musíte provést test na znásilnění,“ zaprosila Mo s rozbušeným srdcem. Udělal to Allen a Mo byla ta, která s ním nechala Hazel samotnou.

„Až Hazel přijde na to, co se stalo, bude se s tím muset smířit a nějak vypořádat,“ prohlásila lékařka klidně. „Mým úkolem je zajistit, aby se zotavila natolik, aby to mohla udělat.“

„Ale…“

„Podívejte, jestli chcete zavolat policii a nahlásit, co víte, prosím, ale co se týká jí,“ přes rameno se podívala na Hazel, která seděla zhroucená se svěšenou čelistí na okraji vyšetřovacího lůžka, „v tuto chvíli se toho nebude účastnit. Tyhle věci jsou osobní a záleží na každém jednotlivci, jak je zpracuje. Moje práce je přijít na to, co má v sobě, a zajistit, aby se z toho zotavila. To je všechno.“

Rázně se pak vydala dál a Mo se vrátila k vyšetřovacímu lůžku. Sáhla po Hazelině ruce, ale ta ji odtáhla. Zjevně se zlobila, i když byla omámená. „Běž pryč,“ řekla a založila si ruce na prsou.

A tak se Mo s Ruby vrátila do čekárny, posadila se na židli nejblíž vyšetřovnám a čekala.

O půl hodiny později vyšla sestra a oznámila jí, že Hazel má v těle GBH, běžnou drogu užívanou při znásilnění na rande. Dávali jí aktivní uhlí, aby látku vstřebalo, a také kapačky, aby byla dostatečně hydratovaná a stabilizoval se jí krevní tlak.

Když sestra odešla, Mo zavolala policii. A k čemu to všechno bylo? Strážník Gretzký se choval povýšeně, hrubě a nepomohl jim ani v nejmenším.

Obejme se pevněji a na židli se kolébá, jak se třese zimou a vztekem. Znásilnění. Z toho slova jí běhá mráz po zádech. Všechny dívky vyrůstají s určitou dávkou strachu, když na to pomyslí, ale Mo to vždycky připadalo nějak abstraktní – jedna z těch odporných věcí, které se stávají v temných uličkách a zaplivaných čtvrtích, ne něco, co se stane někomu, koho má ráda, po večeru v místním baru, kde se u piva slaví něco báječného.

Jak to, že to neviděla? Nerozpoznala to nebezpečí?

Vytáhne mobil, otevře Instagram a najde Allenovu stránku. Vypadá tak normálně. Na profilové fotce se zubí úplně stejně, jako když se s nimi zdravil.

Projede jeho příspěvky. Nemá jich moc, ale dívka jménem Ashley a další jménem Meg ho označily bezpočtukrát. Většina příspěvků je zachycuje na koncertech, večírcích a v klubech.

Podívá se na Facebook. Tady ho profilová fotka ukazuje se skupinkou přátel, jak stojí na skále v horách s batohem na zádech. Řídí BMW a má rád basket – Lakers – a americký fotbal – Rams. Na některých snímcích je se svým bratrem Jamesem. Jsou si podobní, jen James vypadá hezčí. Na fotografii z promoce jsou vidět jeho rodiče, pěkný pár, máma blondýna a táta plešatý. Podle profilu pracuje jako account executive pro místní technologickou společnost Bit-Works.

Dveře do vyšetřoven se otevřou a z nich vystrčí hlavu sestra, kterou Mo nepoznává. „Můžete se vrátit.“

Mo si dá telefon do kapsy mikiny a následuje ji do vyšetřovny, kde je Hazel.

Hazel má teď na sobě nemocniční košilku, sedí na lůžku s hlavou zakloněnou a vypadá jako správný pacient. Na zápěstí má identifikační náramek a na prst připnutý monitor pulsu. Pomalu otočí hlavu k Mo. Zorničky má stále malé, ale teď je v nich mnohem víc poznání než předtím.

„Ahoj,“ řekne Mo, popojde blíž, ale pak se zarazí, když Hazel ucukne. „Chloe ti přinese nějaké šaty z domova. Jakmile se sem dostane, můžeme jít.“

Hazel se podívá na své ruce na přikrývce a neodpoví. Mo neví, co má říct, a tak jen tiše stojí. Chce se omluvit, poprosit za odpuštění, ale ví, že teď není ta správná chvíle. Chce se zeptat, co může udělat, ale ví, že odpověď je nic.

Po chvíli, co se zdá jako věčnost, ale která není delší než pár minut, Hazel zopakuje, co řekla už dřív: „Dal mi tvoje pivo.“

„Jo, rozumím,“ kývne Mo. Význam těch slov jí dojde až po několika vteřinách. Dal mi tvoje pivo. Allen popadl obě jejich piva, a když Mo prošla kolem, aby přijala hovor od Kylea, pořád je držel, obě ucha svíral v jedné ruce. Její sklenice byla o něco plnější než Hazelina a na obroučce měla rtěnku. Pivo, do kterého Allen hodil drogu, mělo být pro ni. Ona byla ta, kterou chtěl znásilnit.

8

CHLOE

Zaklepání se ozve necelých deset minut potom, co dorazí domů. Je skoro šest hodin ráno a Chloe je tak unavená, že ani pořádně nevidí. Za poslední dva dny naspala necelé čtyři hodiny a touží jen po tom zalézt do postele a vzbudit se až na večeři. Jenže to nejde. Nemůže tu s Ruby zůstat. Musí jít do dodávky. Vrátila se jen proto, aby si vzala vozík a veterinární brašnu.

Ruby nakloní hlavu, otočí se po zvuku, pak se přepne do módu skvěle vytrénovaného hlídacího psa a začne štěkat, výt a ňafat jako o život, takže vzbudí všechny na jejich patře, v budově a nejspíš i v celém sousedství. Chloe postaví džbán na vodu, který právě plnila, a snaží se ji utišit, ale marně. Psi, kterým záleží na jejich lidech, štěkají. Pospíší si do obývacího pokoje, popadne Ruby za obojek a otevře dveře. Je připravená střetnout se s domácím Jerrym a už si přehrává prosbu, kterou ho zahrne, aby Mo nevyhodil z bytu. Místo toho se dívá na policistu z nemocnice.

„Co jste mi to sakra dala do kafe?“ zavrčí hlasem ještě chraplavějším než předtím.

Ruby se vrhne dopředu a vyjede po něm, ale Chloe ji drží pevně. „Do vašeho kafe?“ podiví se nevinně, jako by vůbec netušila, o čem to mluví.

Vypadá příšerně, až ji zarazí, jak rychle se jeho vzhled úplně změnil – krátké ježaté vlasy slepené potem, oči podlité krví a ústa těsně sevřená vztekem.

„Co se děje?“ zeptá se Mo, která vyjde z Hazelina pokoje. „Aha,“ vydechne. „Strážník Gretzký. Máte nějaké novinky o Allenovi?“ zeptá se s nadějí v hlase.

„Kdo je sakra Allen?“

Mo otevře pusu, aby odpověděla, ale pak si to rozmyslí, očima přejede z policisty na Chloe a pak zase zpátky. „Nechcete jít dál?“ zeptá se s toutéž falešnou nevinností, kterou Chloe použila před chviličkou.

„Sakra!“ vykřikne a málem odstrčí Chloe stranou, jak vrazí do bytu. „Koupelna?“

Chloe ukáže na konec chodby a on kolem ní rychle probelhá. Obě ho sledují, a když se dveře zavřou, Mo se otočí, rty našpulené a chystá se na ni vrhnout přísný káravý pohled, ale vůbec nemá šanci, protože policista spustí nadávky, a ona se málem udusí, jak se chichotá.

„Cos to udělala?“ sykne.

„Jen jsem mu dala trochu laxativa, aby se maličko uvolnil, ale nejspíš to nezafungovalo. Připadá mi dost podrážděnej.“

Mo potřese hlavou a Chloe se zaculí. Není to zrovna GHB, ale sdělení je jasné. Chloe měla vždycky pocit, že na světě není dost spravedlnosti, když přijde na blbce, jako je Gretzký, a že nepatrný záměrný karmický zásah jednou za čas pomůže věci trochu vyvážit.

Při dalších nadávkách, které k nim přes dveře dolehnou, už smích nedokážou zadržet, a když skončí, Chloe se zeptá: „Jak je Haze?“

Mo se zadívá na podlahu. „Nic moc. Pořád se chová divně.“

„To je tím GHB. Bude chvíli trvat, než vyprchá.“

„Měla jsem za ní jít.“

„Jak? Neodpovídala ti na textovky. A neměla puštěnou aplikaci Find My Friends.“

„Já nevím,“ zamumlá Mo. „Mám pocit, že jsem mohla něco udělat.“

Chloe chce ještě něco říct, ale dveře koupelny se otevřou a Gretzký k nim rázně dokráčí. „Měl bych vás zatknout,“ prohlásí a zahrozí na ni buclatým prstem.

Ruby se zježí srst na hřbetě a s vyceněnými zuby zavrčí. Chloe ji pevně drží a chystá se odpovědět, ale Mo promluví první. „Zatknout ji?“ podiví se. „Za co? Viděl jste, jak vám dala něco do kafe?“

Probodne Mo pohledem, ale snažit se ji zastrašit je naprostá ztráta času.

„Jestli vám můžu poradit,“ počastuje ho svým nejpůvabnějším úsměvem, tím, který ukazuje všechny její perleťově bílé zuby, „doporučuji vám, abyste si příště na svoje pití dával lepší pozor.“

Gretzký Mo dál propaluje pohledem, oči zúžené, jak na ni zaostřuje pozornost, než je stočí na Chloe. „Tohle ještě neskončilo,“ zavrčí.

Chloe pokrčí rameny, jako by o nic nešlo. A ačkoli ví, že by neměla, protože ten nápad je opravdu strašný a určitě celou věc jen zhorší, když kolem ní prochází, mrkne na něj.

On se rychle otočí, tvář rudou jako vařená šunka, ale už je za prahem, tak Chloe klidně zavře dveře.

„Čubko,“ zavrčí přes ně.

Chloe sklopí pohled k Ruby. „To nic, holka. Určitě to myslel jako kompliment.“

„Tos neměla dělat,“ poznamená Mo.

„Udělala jsem to pro Haze.“

„On přece není ten, kdo ji znásilnil.“

„On je ten, komu bylo úplně fuk, že ji někdo znásilnil.“

9

MO

„Pes? Jaký pes?“ nevinně se zeptá Mo.

Jerry přimhouří oči, které jsou na něm nejspíš to nejhezčí – zlatohnědé, posazené široko od sebe nad jestřábím nosem a tenkými rty. Otevře dveře o něco víc, aby ukázala, že je v bytě jen ona v pyžamu.

„Běžela tu televize. Že byste slyšel ji?“

Mo byla vždycky výborná lhářka, což není zrovna vlastnost, na kterou by byla nějak pyšná, ale právě v takovýchhle chvílích přicházela velmi vhod. Když policista Gretzký odešel, Chloe s Ruby ho napodobily. Nic, co by Mo řekla, by Chloe nezviklalo v jejím rozhodnutí, což jak se ukázalo, bylo dobře – žádný důkaz, žádný zločin. Sladce se na Jerryho usměje.

„Byl slyšet štěkot,“ trvá na svém Jerry, obočí stažené nad očima. „Včera večer a znova dneska ráno. Felicia ho slyšela taky.“

Felicia je žena středního věku, která nikdy neopouští svůj byt. Má nějaké zaměstnání, které jí umožňuje pracovat z domova, a nejspíš nevede žádný společenský život. Většinou je milá – o Vánocích rozdává doma upečené perníkové bochníky a vždycky ochotně přebírá poštu, když to Mo potřebuje. Ale je také první, kdo žaluje na sousedy kvůli jakémukoli porušení domovního řádu.

„To se musela splést,“ prohlásí Mo a stěží zadrží zívnutí. Jerryho zaklepání ji probudilo téměř přesně tři hodiny poté, co šla spát, a na rozdíl od Chloe je Mo dívka, která potřebuje pořádných osm hodin spánku, aby fungovala.

„A co vaše spolubydlící? Ta s krátkými vlasy?“

„Ta tu není.“

Sleduje, jak mu oči jezdí ze strany na stranu a snaží se vymyslet, co dalšího říct. Nakonec jen zamumlá: „Žádná domácí zvířata. Rozumíme si?“

„Naprosto.“

„Fajn.“ Ještě naposledy se podívá do bytu, otočí se a odejde.

Mo zavře dveře, sjede po nich až na podlahu a hlava jí klesne ke kolenům, jak na ni dopadne událost minulé noci.

Hazel byla znásilněná.

Civí na parkety vyskládané do vzoru rybí kosti, studuje kresbu každého kousku dřeva a přemýšlí o všem, co přispělo k jeho vytvoření – každá bouře a poryv větru ovlivnily to, jak strom pomalu a vytrvale rostl až do dne, kdy padl a celé to skončilo.

Měla jsem to být já.

Žaludek se jí stáhne do dobře známého pevného uzlu. Stejný pocit viny cítila v den, kdy přežila, ale její nejlepší přítelkyně Finn zemřela, a kdy její první zahanbující reakce byla úleva. „Své reakce nedokážeme kontrolovat,“ řekla její matka, když se jí s tou strašnou pravdou svěřila. Byly v nemocnici, kde se Mo zotavovala z omrzlin, prstům na rukou i nohou hrozila infekce. „Jen své činy.“

Mo má slzy na krajíčku, když přemýšlí o všech činech, které vedly k tomu, co se včera večer stalo: její sobecká touha vyrazit si, i když Hazel vlastně chtěla zůstat doma, její rozhodnutí přijmout Kyleův telefonát a nechat Hazel samotnou s Allenem, její nečinnost, když Hazel nezačala hledat, jakmile zjistila, že nedorazila domů.

V jejím pokoji se ozve zvonění budíku na telefonu, tak si rozechvěle povzdechne a ztěžka se postaví. Cestou do koupelny, kde se chce připravit, se zastaví u Hazelina pokoje. Na dveřích visí nápis: BUĎ JAKO PROTON, VŽDY POZITIVNÍ.

Zlehka zaklepe.

Nic.

„Haze?“ Opře se čelem o dveře. „Musím jít do práce. Dneska mám ten rozhovor.“ Zmínit se o rozhovoru s Jakem Tapperem se zdá špatné. Jít do práce se zdá špatné. Nechat Hazel samotnou se rozhodně zdá špatné. Ale copak má jinou možnost? Hazel ji u sebe nechce, to dala jasně najevo. V nemocnici jí pořád říkala, aby šla pryč. Když se dostaly do dodávky, vlezla si úplně dozadu, aby byla od Mo, co nejdál to šlo. A po příchodu domů odmítla, aby jí Mo pomohla.

„Vrátím se odpoledne. Nepotřebuješ něco?“ Položí ruku na dveře a nedokáže se rozhodnout, jestli má zůstat, nebo odejít. Nakonec řekne: „Chloe je v dodávce, kdybys ji potřebovala. Vrátí se někdy dopoledne, až odveze Ruby do útulku.“

Mo pokračuje dál a myslí na to, jak rychle se všechno sesypalo. Křup, jako preclík nebo větvička, napadne ji, když vstoupí pod horký proud vody ve sprše.

V horách před osmi lety to bylo prásk, vlastně třikrát… prásk, prásk, prásk… jak nýty, které držely svodidla, povolily a obytňák, ve kterém byla spolu s dalšími deseti lidmi, se zřítil dolů ze svahu hory. Včera v noci to bylo vibrování jejího telefonu… vrr, vrr, vrr.

„Nedotýkej se mě,“ vyjela Hazel, když se Mo natáhla, aby jí pomohla z vyšetřovacího lůžka. Ta slova stěží vyslovila, ale jejich procítění bylo ostré jako břitva – sálala z něj nenávist a obviňování.

Lékařka vysvětlila, že Hazelin hněv může být důsledkem GHB. Ta látka ovlivňuje lidské emoce a v těle zůstává celé dny, občas týdny. Prý si nemají dělat starosti s tím, když se Hazel nebude chovat jako obyčejně. Nejspíš bude úzkostná a náladová a může trpět posttraumatickými stresovými stavy. Kocovina bude brutální. Bude trpět nevolností, bude zmatená a hlava jí bude třeštit tak, že na to žádné prášky nezaberou. Neměly by ji nechávat dlouho samotnou a neměla by řídit. Až se bude cítit líp, měla by si s někým promluvit, s nějakým odborníkem, který se podobnými věcmi zabývá.

Mo vyjde ze sprchy a osuší se. Hazel si s nikým nepromluví. Je totiž výjimečně uzavřený člověk a k psychiatrovi by nikdy nešla. Možná vůbec nikdy nikomu nepřizná, co se stalo.

Natáhne si šaty, a teprve když si chce vykartáčovat vlasy, dojde jí, že si z nich neopláchla kondicionér. Svlékne se, vrátí se do sprchy a pečlivěji se soustředí na úkoly, které má před sebou – oblečení, make-up, vlasy, Uber do kanceláře.

Vstoupí do věžáku na Market Street, která je domovem FactNews od chvíle, kdy před dvěma lety společnost založila. Když do budovy vejde, obvykle se jí zvedne nálada, jako by dostala dávku kofeinu. Její táta v podobné budově pracoval a Mo pokaždé, když se ocitne v nablýskané vstupní hale, má pocit, jako by kráčela v jeho stopách.

„Ahoj, Mo,“ pozdraví Esther, jakmile Mo vystoupí z výtahu. Esther je vysoká, štíhlá a většinou moc milá, ale taky pěkně prostořeká. Hrála v základní sestavě basketbalového týmu Newyorské univerzity, ale jednou si vyhodila rameno a rozhodla se pověsit kotníkové tenisky na hřebík. „Jdeš pozdě.“

„Jo, promiň,“ snaží se Mo odpovědět energicky, ale není si jistá, jestli se jí to daří.

„Telefon tu zvoní jako o život. Ten článek je pecka.“ Oslní ji pořádně velkým úsměvem se spoustou zubů, což je přesně důvod, proč ji Mo najala – každého s tak úžasným úsměvem prostě chcete mít ve svém týmu.

„Díky, E. To je skvělé.“

„Jsi v pořádku?“

„Jo. Hm. Je mi fajn.“

„Myslela jsem, že budeš šťastnější.“

„Já jsem,“ zalže Mo. „Jen se mi toho hodně honí hlavou.“

„Jo. Jasně. Jake Tapper. Hmm. Kdyby ten chlápek o půl metru vyrostl a začal posilovat, možná bych si dala říct.“

Mo ze sebe vymáčkne zasmání. Esther měří přes metr osmdesát a je urostlá a muže si vybírá stejné.

Mo se vydá dál k redakci, ale než se k ní dostane, zabočí do jediného soukromého prostoru na patře, do konferenční místnosti. Opře se o dveře a zavře oči. Srdce jí buší a oči se jí zalijí slzami.

Seber se, než se všechno sesype, přikáže si, ale těmi slovy si jen přitíží. Ví, že tohle je největší příběh v historii společnosti, průlom, o který usilovali, a že za půl hodiny ji čeká nejdůležitější rozhovor v jejím životě. Ví, že se musí soustředit, nasadit výraz hráčky a zvládnout to. Jenže dokáže myslet jen na Hazel. Poleká ji zaklepání na dveře.

„Mo?“ ozve se za dveřmi Esther.

„Jo, zde,“ vyhrkne hloupě. Zní to jako od desetiletého dítěte, co se na tělocviku hlásí při prezenci.

„Volá CNN,“ řekne Esther. „Potřebují provést zvukový test.“

„Aha, jistě. Dej mi okamžik.“

Znovu zavře oči a třikrát se zhluboka nadechne. Při posledním výdechu jí na telefonu cinkne textovka. Vytáhne si mobil z kapsy a vidí, že má zprávu od Kylea: Přeju ti skvělý rozhovor. Vím, že to zvládneš. xoxo

Zírá na ta slova a napadne ji, jak je zvláštní, že Kyle neví, co se stalo. Tahle věc, která je tak katastrofální a zásadní a která její život úplně převrátila naruby, je něco, o čem Kyle nemá ani ponětí, jeho život je přesně takový, jako byl včera, když spolu mluvili.

Časem mu to bude muset říct, ale teď mu pošle jen palec nahoru a dvě červená srdíčka. To je všechno, co zvládne, aniž by se sesypala.

„Mo?“ ozve se Esther. „Oni čekají.“

„Jo. Dobře.“ Upraví si svetr i svůj výraz a natáhne ruku ke dveřím, ale než se dotkne kliky, zarazí se. Znovu vytáhne telefon a zpaměti vyťuká jedno číslo.

„Agent Fitzpatrick,“ ozve se Fitz.

„Ahoj, Fitzi,“ řekne chraplavým hlasem Mo.

„Mo? Je všechno v pořádku?“

„Ne.“

10

CHLOE

Chloe měla vzít Ruby do útulku. Slíbila Mo, že to udělá, a zařekla se, že to musí udělat. Tu fenku si nemohla nechat. Nemohla se o ni starat.

Potíž je, že usnula vzadu v dodávce, a když se vzbudila, fenka byla schoulená u ní a třásla se. Psi obvykle snášejí zimu líp než lidé, ale mladá fenka je tak vyčerpaná, že nemá žádné rezervy. Chloe se ji snažila přimět něco sníst, jenže ona jen zoufale zírala na misku a pak se šla zas přitulit ke Chloe, aby se zahřála.

Psi jsou věrná stvoření, ti nejlepší z nich jsou naprosto oddaní svým rodinám a opuštění je může úplně zničit, takže se uzavřou jak emocionálně, tak fyzicky. Někdy se to utrpení projevuje jako anorexie, vysilující stav, při němž pes nedokáže jíst, ať má sebevětší hlad.

Pokud ji Chloe odveze do útulku, nepochybně ji tam utratí. Útulky zkrátka nemají prostředky na to, aby se zabývaly traumatizovanými zvířaty v nouzi. Rubyinou jedinou nadějí je, že ji Chloe přiměje jíst.

Chloe si opře hlavu o bok dodávky. Veterinář, pro kterého pracovala, než se její přítel Eric, se kterým chodila osm let a kterého teď považovala za totálního losera, rozhodl odjet, aby „našel sám sebe“, ji varoval: „Nejsme superhrdinové, děvče. Můžeme dělat jen to nejlepší, co zvládneme. A v určité chvíli si musíš uvědomit, že je prostě nemůžeš zachránit všechny.“

Byl to ten nejhodnější člověk, kterého znala, ale nikdy si domů nevzal zatoulané zvíře. A tohle byl důvod. Chloe se o tu fenku nedokáže postarat. Nedokáže se postarat ani o sebe. V té chvíli jí na potvrzení jejích slov hladově zakručí v břiše. Od včerejšího večera, kdy snědla půl talíře růžičkové kapusty, nic neměla.

Cinkne jí mobil, tak se podívá na popraskaný displej, kde uvidí zprávu od Hazel: Jsi někde poblíž?

Dodávka je zaparkovaná u supermarketu půl bloku od bytu.

Jo. Jsem na cestě.

Chloe shlédne na Ruby, která se na ni zahledí inteligentníma, zvědavýma očima, jako by se ptala: Kam to bude, paničko? A Chloe ví, že je ztracená. Nemůže tuhle fenku odvést do útulku o nic víc, než by si dokázala odříznout vlastní nohu.

„Promiň, holka, ale budu tě muset znova uspat,“ řekne a z veterinární brašny vytáhne injekční stříkačku a další sáček s kapačkou, kterou si nemůže dovolit.

Jakmile je fenka na kapačku napojená a spí, přenese ji do vozíku a přikryje ručníkem. Když se blíží k bytu, modlí se, aby nenarazila na Jerryho. Jenže sotva projde dveřmi, ví, že je konec. Felicia, Moina vlezlá sousedka, se vynoří od schránek zpoza rohu.

Podívá se na Chloe, pak na vozík. „Já věděla, že jsem slyšela psa.“

11

MO

Mo si položí lokty na konferenční stůl a obličej si zaboří do dlaní. Rozhovor se nepovedl. Začala nejistě a do konce se jí nepodařilo najít pevnou půdu pod nohama. Bylo jasné, že je Jake Tapper zklamaný, a pochybovala, že by ji ještě někdy znovu oslovil.

Na poslední chvíli se maličko zachránila vtípkem o lidech a psech: „Vlastně s mnoha věcmi z toho nesouhlasím,“ prohlásila a rychle ukázala rukou na grafické schéma BUM na obrazovce. „S tou zkázou a pesimistickým pohledem. Vím, co ta data ukazují a že jsou skutečná, ale taky věřím, že se věci změní a že se ten trend obrátí.“

„Proč?“ zeptal se Jake Tapper.

„Protože vy, Jakeu, stejně jako většina z nás, se hodně podobáte psu.“ Zeširoka se usmála a Jake naklonil hlavu, takže opravdu vypadal trochu jako pes. „Jediné, po čem my všichni skutečně toužíme, je patřit něčemu víc než sobě samým a cítit se v bezpečí a milovaní. Takže ač to může v téhle chvíli vypadat maličko pochmurně, pokud jde o oblast ,šťastně až navěky‘, mám za to, že je to pouze dočasný stav a že se kyvadlo nakonec zhoupne zpátky a my objevíme nové způsoby, jak řídit náš svět, který se dál vyvíjí, a přijdeme na nejrůznější způsoby, jak milovat a být rodinou.“ Znovu se široce usmála, pak zaštěkala a Jake jí na souhlas štěknutí opětoval. Díky tomu se začala cítit o maličko líp.

Stáhne si falešné řasy, sbalí laptop a s hlubokým povzdechem vyjde z konferenční místnosti.

„Dobrá práce,“ pochválí ji Esther vesele. „Haf!“

„Haf!“ vymáčkne ze sebe Mo a doufá, že ten jediný zvuk bude stačit, aby celý rozhovor získal nějakou odezvu – #Haf, #MyJsmePsi. Během dne zapracuje na několika dalších hashtazích a pošle je člověku, co se jim stará o sociální sítě. „Mám schůzku. Vrátím se odpoledne.“

„Ty odcházíš?“ podiví se Esther. Zvedne stoh vzkazů. „Vždyť jsi právě přišla.“

„Jo, já vím. A vrátím se. Zatím to tu braň.“

Mo uteče dřív, než jí Esther stihne položit nějaké další otázky. Během dvou let, co Moina společnost existuje, se málokdy stalo, že by nebyla v kanceláři první nebo že by neodešla poslední. Všechny ty dlouhé pracovní dny přispěly k tomuhle okamžiku, ke dni, kdy se FactNews staly právoplatným hráčem ve zpravodajské hře, k okamžiku, který se až do včerejšího večera zdál neuvěřitelně důležitý.

Když vyjde z budovy, zavibruje jí mobil a ostře se do ní pustí ledový vítr. Zatouží mít na sobě svou bundu The North Face, jenže tu má pořád Hazel.

To zaštěkání bylo dobré.

Přejede palcem po Kyleových slovech a přemýšlí, jestli si všiml, jak byla mimo. Nejspíš ne. Kyle není v tomhle směru nijak vnímavý – přímočarý a upřímný, bere věci tak, jak jsou, a právě to na něm miluje.

Přicházejí další zprávy od jejích přátel, spolupracovníků, od její mámy. Jako odpověď posílá usměvavé smajlíky, srdíčka, palce nahoru, pak telefon vypne, strčí si ho do kapsy a dál kráčí k Ritual Roasters, své oblíbené kavárně v centru města.

Fitz už sedí u stolu vedle okna a pouhý pohled na něj jí přináší obrovskou útěchu. Nedokáže přesně říct proč, jen to, že Fitz je prostě typ člověka, na kterého se můžete spolehnout, ať se děje, co se děje, a který jakmile se stane vaším přítelem, bude vždycky na vaší straně.

„Ahoj,“ pozdraví, vstane a vrhne na ni svůj charakteristický nesouměrný úsměv, při němž má koutek napravo vždycky o kousíček výš. „Earl Grey, jeden cukr?“

„Děkuju,“ kývne a otřese se chladem.

Fitz odspěchá a ona vyhlédne oknem ven na město, na lidi, co chvátají kolem, ramena nahrbená proti větru, a spokojeně se věnují svým životům. Včera byla jednou z nich. Obědvala v Tadich Grill s jejich designérem pro oblast multimédií. Byl nadšený z lístků, které sehnal na Beyoncé. Ona se zas radovala z té reportáže. Všechno se zdálo báječné.

Fitz před ni postaví čaj spolu se skořicovým šnekem. Zakručí jí v břiše a najednou jí dojde, že od včerejšího odpoledne, kdy si dala zmrzlinu, neměla vůbec nic.

„Vypadala jsi hladově,“ pokrčí Fitz štíhlými rameny, která nedokážou vyplnit jeho antracitový oblek. Posadí se ke své kávě – černé, tmavě pražené – prostý chlapík s prostými chutěmi.

„Jak jde pronásledování padouchů?“ zeptá se Mo.

„Pověsil jsem pouzdro na hřebík.“

„Vážně?“ Skutečně je překvapená. Co Fitze zná, bylo jeho snem stát se terénním agentem FBI. A před necelými dvěma lety tu příležitost dostal.

„Ukázalo se, že za stolem mi to jde líp.“

„To je asi pravda,“ kývne Mo. Fitz je rozhodně víc úředník než akční hrdina.

„Zdá se, že mám pro zločince slabost, když se s nimi skutečně setkám.“

„Ale ne. To není dobré.“

„Ne. To je rozhodně problém.“

Mo se usměje a představí si Fitze, jak se střetne s pašerákem drog a skončí s ním v družném rozhovoru, aby přišel na to, kde jeho problémy začaly.

„Takže zase znova používáš svou ďábelskou mysl, abys je dostal anonymně?“

„Přesně,“ zazubí se. „Byl by ze mě skvělý mafiánský boss.“ Pokusí se zkřivit ústa do nepříjemného úšklebku, který na jeho prosté chlapecké tváři vypadá směšně.

„Rozhodně,“ přisvědčí Mo. „Nikdo by tě nikdy nepodezříval.“

Postaví před sebe kávu a zvážní.

„Je to zlé?“ zeptá se.

„Rozhodně ne dobré.“

„Allen má záznam?“

„Je to horší,“ řekne Fitz. „Nemá.“ Zvedne telefon a čte: „Allen Clayton Redding. Dvacet šest. Jeden sourozenec. Mladší bratr James Tyler Redding. Allen se narodil v Thousand Oaks v Kalifornii. Pracuje jako account executive ve společnosti Bit-Works a až na pár pokut za rychlou jízdu je čistý jako lilie.“

Telefon odloží.

„Ale?“ vybídne ho Mo.

„Ale…“ spustí Fitz, „znepokojující je to, co se dá vyčíst mezi řádky. První věc, které jsem si všiml, se odehrála během jeho posledního ročníku na střední.“

„Na střední škole?“ zeptá se Mo a v duchu počítá. Allen je o dva roky starší než ona, takže Fitz mluví o době před osmi lety.

„Přestoupil na jinou školu,“ řekne Fitz.

„Dobře a co?“

„Tři měsíce před závěrečnými zkouškami.“

Mo nechápe, jaký to má význam.

„Přišlo mi to zvláštní,“ pokračuje Fitz. „Celý život chodil do státních škol a na střední běhal a byl dobrý. Ale pak zničehonic, těsně před závěrečnou sezonou přestoupí na novou školu, kde běhat nemůže.“

Mo zavětří novinářským nosem a uznale přikývne tomu, jak dobrý je Fitz ve své práci.

„Tak jsem do té školy zavolal a ředitelka na mě vybalila standardní větu o tom, že o studentech nemůže poskytovat žádné informace. Jenže aniž bych ji nějak pobízel, pokračovala, že si pamatuje, jak Allen přestoupil hned po školním plese. Ta slova zdůraznila, jako by se mi snažila něco říct. Tak jsem trošku zapátral, prošel jsem příspěvky na sociálních sítích z té doby a objevil jsem, že dívka, kterou vzal Allen na ples, tu noc skončila v nemocnici.“

Mo vyvalí oči a Fitz jen kývne, jako by to chtěl potvrdit. „Otrava GHB. Ta dívka se málem předávkovala a museli jí vypumpovat žaludek.“

„Začal to dělat před osmi lety?“ vydechne Mo a při tom pomyšlení jí ztuhne krev v žilách.

„Vypadá to tak.“

„A to nemá záznam? Jak to? Jak je to možné?“

„Zavolal jsem mámě té dívky a ona řekla, že tenkrát šli na policii, ale Allen popřel, že by s tím měl cokoli společného. Takže to bylo jeho slovo proti slovu dcery, a protože si dcera nepamatovala skoro nic z toho, co se stalo, policie rozhodla, že nemá dost podkladů, aby z toho byl případ.“

„A tím to skončilo – prostě mu to prošlo?“

„Ne tak docela. Zdá se, že studenti neměli problém rozhodnout, komu věřit, což byl důvod, proč přestoupil.“

„Ale žádné obvinění… a žádný záznam?“

„Je to ještě horší,“ pokračuje Fitz. „Když byl na Berkeley, v jeho univerzitním bratrstvu se vyšetřovala dvě různá sexuální napadení. Obě se týkala obětí, které byly omámené látkou GHB.“

„V Sigmě Nu?“

Fitz se podívá do telefonu. „Jo. Sigma Nu. O Allenovi tam žádná zmínka nebyla, ale krátce po začátku druhého vyšetřování ho z bratrstva vyhodili, což mě vede k tomu, že v tom mohl být zapletený.“

„A co se stalo?“

„Nic. Vyšetřování bylo zastaveno pro nedostatek ,důvěryhodných‘“ – ve vzduchu udělá uvozovky – „důkazů.“

„Takže říkáš, že Allen tohle dělá už přes osm let, provedl to bůhvíkolika ženám, a navzdory tomu, že několik obětí věc nahlásilo, ani jediné obvinění neobstálo?“

Fitz ztěžka vydechne. „Tyhle chlapy je těžké dostat. Tou drogou se oběti stávají víceméně nepoužitelnými svědky, protože jejich svědectví je považované za nespolehlivé, takže se případy málokdy dostanou dál. Je mi líto, Mo. Vím, že tohle není zrovna to, cos chtěla slyšet.“

Mo potřese hlavou a nechce se jí věřit, že to je všechno. „Takže se to prostě bude dít dál?“

„Pokud ho někdo nezastaví, obávám se, že ano.“

12

CHLOE

Chloe vejde do bytu a najde Hazel, jak sedí na pohovce, nohy položené pevně na zemi a oči upřené na zeď před sebou. Pořád je v teplákách, které si vzala na sebe na cestu domů z nemocnice, vlasy neumyté. Chloe se nenápadně otřese, když si uvědomí, že se ještě neosprchovala, takže na ní stále ulpívá pach Allena Reddinga.

„Ahoj,“ zavolá. Hazel se obrátí a její oči se protočí, než zaostří.

„Aha, to jsi ty.“

Tváří se překvapeně, jako by si nevzpomínala, že to ona poslala Chloe zprávu, v níž ji požádala, aby přišla domů. Chloe napadne, že je možná stále pod vlivem GHB. Vypadá líp i hůř než včera večer. Její oči se vrátily do normálu, zorničky už nemá smrštěné a omámené, ale jsou protkané takovým smutkem, že je těžké se na ni dívat.

Chloe nechá vozík vedle dveří a posadí se do křesla naproti ní.

„Jak funguje?“ zeptá se Hazel.

„Jak funguje co?“

„GHB.“

„Aha,“ pochopí Chloe. Ani ji nepřekvapuje, že právě na tohle Hazel myslí.

Před osmi lety, když přežila nehodu, při níž zemřeli její bratr a sestra, začala být posedlá chladem a tím, co člověku dělá. Poháněla ji intenzivní potřeba tomu porozumět a mylně věřila, že kdyby se jí podařilo rozluštit zdroj toho, co se stalo, bude mít nad tím nějakou kontrolu. Což byla pochopitelně úplná hloupost, stejně jako byste si mysleli, že když víte, že se bez kyslíku utopíte, už to nebude pravda.

„Je to inhibitor,“ řekne Chloe a usilovně vzpomíná, co se o téhle droze píše v její učebnici farmakologie. „To znamená, že zpomaluje mozkovou aktivitu a člověk je po ní míň vzrušivý, proto pomáhá zvládat stres.“

Hazel přikývne. „Otupuje?“ řekne napůl jako konstatování a napůl jako otázku a oči znovu upírá na zeď. „Ale ne dost, aby člověk upadl do bezvědomí?“

„Když ji používám na zvířatech, zůstanou při vědomí,“ přisvědčí Chloe. „Je to jako hodně silný valium.“

Podívá se na Ruby, která je ve vozíku v bezvědomí, a napadne ji, že by neuškodilo to zkusit – malá dávka by mohla fenku uklidnit natolik, že by začala žrát.

„Měla jsem za to, že ji odvezeš do útulku, ne?“ podiví se Hazel, ale když vidí Chloein rozpačitý výraz, dodá: „Nedokázala jsi to?“

„Mám to v plánu zítra.“

Koutek Hazeliných úst se téměř pohne náznakem úsměvu. „To jsem ráda. Ten pejsek se mi líbí.“

„Musím ji přimět, aby začala žrát. A když jsme u toho, já hlady skoro nevidím. Ty nic nechceš?“

Hazel zavrtí hlavou. „Bolí mě žaludek.“

Chloe se stáhne hrdlo, není si jistá, jestli jsou křeče fyzickým následkem znásilnění nebo drogy, ale obě představy jsou zneklidňující. Přejíždí pohledem z Hazel na Ruby a zase zpátky, dvě něžné duše zničené svou nevinnou důvěřivostí a děsivou krutostí světa.

„Jak se k tomu člověk dostane?“ zeptá se Hazel. „Ke GHB? Je na předpis?“

„Jo, ale dá se docela snadno vyrobit. Klinický název je 𝛾-hydroxybutyrát, ale je to jen nóbl název pro butoxyethanol a…“

„Jasně,“ kývne Hazel a snadno rozklíčuje základní prvky. „Takže si to vyrobil sám?“

„Nejspíš.“

Hazel chce říct něco dalšího, když ji přeruší zaklepání na dveře, což poplaší Ruby, která se jako opilá vrhne z vozíku.

„To bude Jerry,“ vzdychne Chloe.

„A jéje. Zdá se, že někdo má co vysvětlovat,“ utrousí Hazel a předvede přitom svou imitaci Desiho Arnaze, ale bez obvyklého šmrncu.

Chloe chytí Ruby a otevře dveře. Ocitne se tváří v tvář rozzuřenému brunátnému domácímu.

„Vypadněte!“ spustí rovnou. „Tenhle byt jsem nepronajal vám. Nejste v nájemní smlouvě. A v tomhle domě nejsou povolena žádná zvířata.“

Ruby zavrčí a Chloe přikývne; všechno, co řekl, je pravda.

„Jen jsem si přišla pro věci,“ řekne. „Omlouvám se. Tohle nemá nic společného s Mo… Maureen. Ona ani neví, že tu jsem.“

„Máte hodinu,“ zavrčí. „Jestli do té doby nezmizíte, vystěhuju Maureen i Hazel.“ Pokyne bradou přes její rameno a Chloe se ohlédne. Spatří Hazel, která zacouvala do rohu vedle pohovky, na tváři zaražený výraz. Chloe chvíli trvá, než jí dojde, že je to strach. Hazel, která se ještě včera směle procházela po městě a ničeho se nebála, se teď obává přiblížit na pár metrů k jejich vzteklému, ale neškodnému domácímu.

Chloe se obrátí zpátky. „Slibuju,“ řekne. „Už mě nikdy neuvidíte.“

13

MO

Mo ví, že to je moc špatný nápad. Něco takového by nejspíš udělala Chloe a Mo by jí řekla přesně tohle: Je to moc špatný nápad. Přesto pokračuje dál, protože ji pohání hněv tak velký, až má pocit, jako by se jí v těle zvětšily orgány a hrozily, že vybouchnou.

Kanceláře Bit-Works se nacházejí pár bloků od té její a zabírají dvě patra v moderní budově ze skla a oceli na Mission Street. Výtah vystřelí nahoru tak hladce, že si není jistá, jestli se vůbec pohybuje, dokud se dveře neotevřou v jedenáctém patře a ona nevystoupí do haly obložené travertinem, kde ji přivítá černovlasý skřítek se zářivě růžovými rty. „Mohu vám nějak pomoci?“

„Ráda bych mluvila s Allenem Reddingem.“

Přejede Mo pohledem. „Máte domluvenou schůzku?“

„Jsme staří přátelé.“

„Vaše jméno?“

„Maureen Kaminská.“ Když to vysloví, přemýšlí, jestli Allen to jméno pozná. Většina lidí ji zná jako Mo, což je přezdívka, kterou dostala už jako batole.

V hale je teplo, tak si svlékne vlněný kabát a cestou do prostoru vymezeného na čekání si ho přehodí přes ruku. Okna sahající od podlahy ke stropu shlíží na Bay Bridge, a než se posadí na černou koženou pohovku, pokochá se výhledem. Na stolku ze skla a chromu je do úhledného vějíře vyložená řada časopisů: Forbes, Wired, PC World.

„Dáte si vodu?“ zeptá se recepční nepříjemným hlasem, když znovu Mo zhodnotí, tentokrát bez kabátu.

„Ne, děkuji,“ odpoví Mo a nabídne svůj nejkouzelnější úsměv, ten, jímž říká: Nechci vás nijak obtěžovat.

S úsečným přikývnutím se žena otočí a Mo napadne, že možná k Allenovi něco cítí. Chudinka.

„Mo!“

Žoviální pozdrav ji překvapí, dokud si neuvědomí, že muž, který k ní jde, není Allen, ale jeho bratr James. Otevře doširoka náruč, jako by ji chtěl obejmout.

„Jamesi,“ řekne a postaví se, ale udržuje si odstup.

Jeho paže klesnou. „Al má schůzku?“ Vyjde mu z toho otázka a hlavu nakloní maličko doprava.

„Počkám.“

„Možná bych ti mohl pomoct já,“ řekne stále optimistickým tónem, ale maličko nejistým, jako by měl napjaté hlasivky. A tehdy si toho všimne, toho těkavého pohledu jeho očí, jak se pokouší o úsměv.

Ty to víš, pomyslí si.

Snaží se udržet v naprostém klidu, ale přitom celá hoří, když prohlásí: „Tohle je mezi mnou a tvým bratrem.“

Přešlápne z nohy na nohu a ona sleduje, jak jeho oči přejedou ke stolku s časopisy, pak k oknu a nakonec na podlahu.

Její pohled je pevný, v tichém obvinění nemilosrdný.

„Může to chvíli trvat,“ řekne nakonec.

„To nevadí. Nemám na práci nic důležitějšího.“

S téměř poraženeckým přikývnutím se otočí a pomalu odejde.

Mo si povzdechne, posadí se zpátky na pohovku a obličej si zaboří do dlaní. I dobří jsou špatní, pomyslí si. Udělala by to, lhala by o něčem tak zásadním kvůli někomu, koho by milovala? Ne, pomyslí si, ale vzápětí jí dojde, že ano. Kdyby se jí pod přísahou zeptali, jestli Chloe něčím řízla kávu policisty Gretzkého, řekla by ne. Samozřejmě to byl případ běhavky, ne znásilnění. Ale co kdyby Chloe udělala něco horšího, někomu ublížila? I tak by lhala, aby ji ochránila? Zavrtí hlavou. Nelhala by. Nebo si myslí, že by nelhala. Jak by mohla žít sama se sebou, kdyby ano?

Netrvá ani minutu, než se objeví Allen a zastaví se krok před ní.

„Mo,“ spustí zvesela. „Dvakrát za dva dny – to mám ale šťastný týden.“

Zvažuje, jak odpovědět. Původně ho chtěla konfrontovat s tím, co udělal, ale když se na něj teď dívá, je si naprosto jistá, že to jen popře.

„Vážně si myslíš, že ti to bude dál procházet?“ řekne místo toho a překvapí ji, jak pevný hlas má.

„Procházet co?“ zeptá se a jeho malé oči tančí, jako by se bavil.