KLÁRA JANEČKOVÁ

ĎÁBELSKÁ TVÁŘ

ĎÁBELSKÁ TVÁŘ

Copyright © Klára Janečková, 2002, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5200-0

Obsah

- PROLOG

- KNIHA PRVNÍ

- První kapitola

- Druhá kapitola

- Třetí kapitola

- Čtvrtá kapitola

- Pátá kapitola

- Šestá kapitola

- Sedmá kapitola

- Osmá kapitola

- KNIHA DRUHÁ

- První kapitola

- Druhá kapitola

- Třetí kapitola

- Čtvrtá kapitola

- Pátá kapitola

- Šestá kapitola

- Sedmá kapitola

- Osmá kapitola

- KNIHA TŘETÍ

- První kapitola

- Druhá kapitola

- Třetí kapitola

- KNIHA ČTVRTÁ

- První kapitola

- Druhá kapitola

- Třetí kapitola

- Čtvrtá kapitola

- Pátá kapitola

- Šestá kapitola

- Sedmá kapitola

- EPILOG

PROLOG

Život nedal lidem nic, co by nezaplatili velkou námahou.

Nil sine magno vita labore dedit mortalibus

(HORATIUS)

Francie 1549, podzim

Churavé podzimní slunce pronikalo do palácových oken a marně se pokoušelo rozehřát ledově chladné pokoje. Velký krb v přepychově vybavené komnatě mu v jeho snaze bez ustání pomáhal a plameny usiloval přemoci zimu, která se nastěhovala do malebné krajiny v jižní části Arles.

Do slabého praskotu hořících polen a kvílení větru se ozýval zesláblý hlas půvabné a křehké paní domu.

Vysoký a obtloustlý muž v bohatě zdobených šatech přecházel po místnosti a upřeně pozoroval svoji drobnou a utrápenou ženu, která se tiše choulila v křesle potaženém pravým hedvábím.

Její dosud krásná tvář nesla již první známky blížícího se stáří a také utrpení, které za svůj život prožila. Zpod hustých řas jí stékaly slzy a rychle se ztrácely v krajkovém kapesníku, který držela v malé, bledé ruce.

„Můj pane,“ pravila paní zcela tiše, jako by ani nedokázala překřičet hučící vítr, a s nadějí pohlédla na svého přísného manžela.

„Můj milovaný muži, cožpak jsem vám nebyla vždy dobrou ženou?“ ptala se a její oči opět zvlhly.

„Odpustila jsem vám tolik trápení a věznění, kterými jste mne trýznil, když jsem byla velmi mladá, slitujte se proto nade mnou a nemučte mé srdce,“ zabědovala, ale hrabě se jen ušklíbl a prudce šlehl vedle ní bičem na psa.

„Kolikrát vám mám opakovat, madame, že vaše slzy na mne dávno neplatí! Nikdy jsem vás nemiloval a také nikdy nebudu!“ pohlédl na ni se značnou krutostí a namířil tlustý kožený bič k jejím rtům.

„Parbleu! A o jaké dobré ženě to vlastně mluvíte, madame? Když jsem si vás vzal, byla jste malá a nemajetná anglická lady bez věna a pozemků. Poté, co jsem vás vyhnal, jste žila v klášteře až do tohoto léta.“ Pán paláce se na chvíli zastavil a udělal malou přestávku, aby se mohl nadechnout. Jeho nachový obličej jevil známky šílenství. Modré oči měl podlité krví a dech mu páchl po víně.

„Nyní se tam vrátíte, milá ženo! Ano! Vrátíte se opět do vyhnanství jako podruhé odvržená žena! A potom, co se s vámi rozvedu, tam zůstanete navždy, madame!“ zaburácel a smetl z ebenového stolku obrovskou vázu. Ta dopadla s velkým hlukem na dřevěnou podlahu a roztříštila se na kousky.

„Ale můj pane, proč? Proč to vlastně děláte, z jakého důvodu jste tak neuvěřitelně krutý? Vždyť jsem svou povinnost splnila. Čekám přeci vaše dítě!“ vzlykala žena a vyděšeně hleděla na střepy, které jí zasypaly lem šatů a špičky střevíců.

„Co s námi bude, pane, jaká budoucnost to dítě čeká? Slitujte se nad námi, prosím. Nechci se již vrátit do toho vězení, kde jsem musela žít posledních třináct let. Bylo to hrozné, můj pane, ta nekonečná léta samoty. Je vous prie de me pardonner, odpusťte mi, prosím, nechte mne zde. Co si tam počnu?“

„Do toho mi nic není, klidně tam třeba pojděte, když se vám tam život nezamlouvá. Mé rozhodnutí je pevné a nikdy je nezměním! Jako že se Ludvík Filip de Arles, hrabě z Provence, jmenuji!“ prohlásil muž nadutě a bičem silně švihl do vzduchu, až se dáma strachem zachvěla a ze strachu objala své malé bříško.

„Jste vystrašená jako štěně, drahá Matyldo! Cožpak by někdo takovou ufňukanou ženu chtěl? Přichystejte se k odjezdu, ať už po dobrém či po zlém! Nebo z vás to děcko na mou duši vytluču!“ Poté švihl těsně vedle ní, a když se opět otřásla strachem, zle se rozesmál a opustil komnatu. Jen velké okované dveře nechal pootevřené.

Nastalo ticho, pouze polena v krbu praskala a oheň v klidu hořel, nezbedné plameny ozařovaly celou místnost plnou skla, váz a knih. Odlesk osvítil i utrápenou tvář vzlykající ženy. Seděla v pohodlném křesle a utírala si slzy, jejichž proud se zdál nekonečný.

Nebála se o svůj život, ale o život maličké bytosti uvnitř sebe. V té chvíli upřela pohled na svoji levou ruku. Byl na ní prsten, krásná práce ze zlata a drahých kamenů. Snad jen tento šperk jí připomínal první setkání s jejím chotěm. Matylda se usadila hlouběji v křesle a zavřela oči. Nemohla a ani nedokázala pochopit, jak se mohl její Ludvík tak změnit, co to bylo za člověka, který dokázal mít masku dobra a přitom být jen samé zlo.

Za zavřenými víčky se jí zjevil ve své mladé kráse, přesně takový, jak ho znala před necelými patnácti lety.

Poprvé spatřila vysokého Francouze z Arles na honosném plese v Hampton Courtu, na dvoře krále Jindřicha VIII. Anglického. Tuto velkolepou maškarní slavnost pořádala jeho nová manželka Anna Boleynová. Lady Matylda ji znala již od dětství a velice si tohoto přátelství vážila. Jelikož ona sama byla z nemajetného rodu, rodiče ji dali na výchovu vzdáleným příbuzným, a to k váženým Norfolkům, u kterých prožívala krásné dětství.

Brzy se stala společnicí obou sester Boleynových, jak lehkomyslné Marie, tak i nádherné a hrdé Anny.

Když dospěla, přesídlila s lady Marií na královský dvůr. Poté, co se stala lady Marie milenkou záletného krále a z toho důvodu byla rychle provdána a poslána pryč, jemná a křehká Matylda požádala o svolení zůstat s družinou Jejího Veličenstva královny. Sir Norfolk svolil a během pár dnů se lady Matylda přestěhovala do královského paláce.

Během krátké doby si velmi oblíbila královnu Kateřinu Aragonskou i její dcerku princeznu Marii. Obdivovala zbožnost té maličké Španělky a její jemnou a tichou povahu. Přesto byla ráda, když si přelétavý panovník vybral lady Annu, její přítelkyni z dětství, za svoji milenku a potom i za novou první dámu velké říše anglické. Starou královnu Kateřinu zapudil. Sňatek byl prohlášen neplatným, Kateřina se musela odebrat do domácího vězení a své dítě, které tolik milovala, nesměla do smrti spatřit. Lady Matylda se však tak dlouho netrápila. Radostně očekávala příjezd lady Anny, která byla úplně jiné povahy než věčně se modlící Kateřina Aragonská.

Byla milá a krásná, milovala zábavu a hry. Ovládala několik hudebních nástrojů a dokonce i sama hrála pro krále Jindřicha divadlo.

Přinesla na královský dvůr světlo a smích. A ještě jednu věc tato žena dokázala, byla totiž v požehnaném stavu a tím měla otevřenou cestu k trůnu.

Náruživý Jindřich se tak obával příchodu bastarda, že ihned poté, co vyhnal Kateřinu, oženil se s lady Annou. A tak se Matylda opět setkala se svou přítelkyní z dětství. Jejich přátelství bylo sice jen formální, nicméně královna Anna souhlasila, když si mladý šlechtic z Arles chtěl vzít její dvorní dámu za ženu. Královna obdarovala Matyldu pozemky i titulem, aby byla hodna sňatku s hrabětem. Několik týdnů po plese ji přišel oficiálně požádat o ruku a Matylda byla štěstím celá bez sebe. Královna Matyldě velkoryse darovala značný majetek a rozsáhlé pozemky na severu země. Tehdy ještě bláhovou a naivní nevěstu nenapadlo, že pravý důvod Ludvíkova zájmu byly zmíněné pozemky a několik tisíc liber, které vyženil.

Pravdu poznala až po roce manželství.

Matylda se při této vzpomínce opět rozplakala. To bylo totiž naposledy, kdy spatřila lady Annu. Nyní již hrdou královnu.

Rok po nádherném plese ji její manžel nechal popravit za to, že prý mu byla nevěrná. A tak roku 1536 zemřela Anna Boleynová pod katovou sekyrou na palouku před kostelem sv. Petra ad Vincula za zločin, který nespáchala. Po několika dnech se Jindřich v bílém rouchu oženil s Janou Seymourovou. Zamilovaná Matylda přišla toho dne o své věno a pozemky i titul vévodkyně.

Jakmile její drahý hrabě Ludvík obdržel listinu s královskou pečetí a výnosem, že jeho žena přišla o všechen majetek, jelikož jí byl darován zapuzenou a popravenou královnou, velmi se změnil. Křičel na ni, bil ji a týral ji hladem, jako by mladinká žena mohla za svůj osud. Během roku ji poslal do kláštera v Saint-Germain.

V chladném klášteře ji ponechal nekonečných třináct let a sám si užíval svobody po svém. Teprve před šesti měsíci ji povolal zpět k sobě. Potřeboval totiž nutně dědice. Měl spoustu levobočků a bastardů, ale žádného zákonného potomka.

Žádal církev o rozvod, ale ta mu ho odmítla poskytnout, až po pěti letech, pokud mu jeho žena porodí dítě.

Matylda byla tedy opět svobodná a konečně těhotná! Nedokázala proto také pochopit, proč ji její choť posílá zrovna v této době opět do ponurých zdí Saint-Germain. Vycítila však, že je v tom jiná žena a jiná moc, která Ludvíkovi umožní kýžený rozvod. Tušila správně, Ludvík se zamiloval a potřeboval se jí zbavit, i s dítětem. Proto zosnoval plán její vraždy. Pod záminkou návratu do kláštera ji hodlal po cestě tam zabít.

Velká rána donutila Matyldu otevřít uslzené oči a přerušit své bolestivé vzpomínky. Těžké dveře se otevřely a ženu ovanul chladný vzduch prostorné chodby zámku. Na prahu se objevil její krutý manžel posilněný vínem. Jeho krví podlité oči ji chladně probodávaly a jeho ústa zavelela rozkaz.

„Garde, stráž! Odveďte tu ženu, kam patří!“

„Ne, to nesmíte udělat! V klášteře zemřu, můj pane, a naše dítě také!“ zasténala Matylda a vyskočila jako šílená a začala se bránit.

Vmžiku ji obklopilo pět ozbrojených mužů. Uchopili ji za ruce a vlekli do předem nachystaného kočáru. Matylda celou cestu křičela a prosila manžela o slitování. Ten ji však nikterak nevnímal, již byl duchem u své nové milenky a nových rozkoší. Vtom ho rázný ženský hlas vytrhl z libých myšlenek.

„Kam vlečete tuto ženu, pánové?“ vykřikla hlasem, který uměl poroučet, vznešeně oděná dáma s velkým doprovodem králových vojáků. Nečekala na odpověď a rázně předstoupila před Ludvíka a jeho muže.

Všichni zatajili dech a ubohá Matylda se vznešené dámě zhroutila k nohám. V té chvíli jí připomínala anděla, který ji zbavil bolesti.

„Nebojte se, má milá, nic se vám od této chvíle nestane! Jste totiž pod ochranou krále a ten, jak je známo, je i sám zákon a běda tomu, kdo by se postavil proti němu!“

Všichni přítomní se uklonili a neodvažovali se ani pohlédnout na ženu, která ovládala celé království. Hrabě Ludvík jako první vykouzlil jakési pukrle a na dámu se křečovitě usmál.

„Je suis très content de vous reconnaître, chère madame, jsem velice rád, že vás poznávám, vzácná paní,“ vykoktal a třesoucí se rukou si otřel strachem opocené čelo.

„Moi aussi, mne také, monsieur,“ odsekla dáma a nechala lady Matyldu pozvednout ze země.

„Vy račte být vévodkyně z Valentinois, taková čest, madame, přijměte mé pozvání k našemu stolu a odpočiňte si u nás, vzácná madame.“

„To nebude třeba, monsieur, král je v Provence na zámečku a tak spěchám za ním. Tuto dámu si beru s sebou, pane, a vy se připravte na brzké setkání s Jeho Veličenstvem, které nebude tak vřelé jako toto se mnou, adieu!“ zvolala vévodkyně a odcválala pryč i se svou stráží. Lady Matyldu z Arles vzala s sebou.

„Kdo to byl, pane?“ ptali se sluhové a strážci, kterým garda vytrhla hraběnku z rukou.

„To byla milenka krále, vy hlupáci! Ta zatracená metresa, co vládne Francii a zahřívá králi postel už pár let! Měl jsem dát Matyldu zabít už před lety a nečekat do dnešního dne! Do smrti mne to bude mrzet!“ burácel hrabě a zrakem probodával své lidi.

„Vy dva, jeďte do lesíka v Arles a oznamte tam těm, co na ni s ostrými noži čekají, které jsem najal, že má žena dnes nezemře, Bůh k ní byl milostivý! Ať zmizí, a jestli někde něco ceknou, tak ty vrahy najdu a stáhnu z nich kůži.“

Když byli z dohledu, vrátil se hrabě do svého paláce a jal se přemýšlet o nastalé situaci a budoucích problémech.

KNIHA PRVNÍ

Ztrácíme jisté, zatímco usilujeme o nejisté.

Certa amittimus, dum incerta petimus.

(PLAUTUS)

První kapitola

Francie 1554 – Provence

Pobřeží na jihu země ozařovaly silné paprsky slunce. Žhavý kotouč rozpaloval všechna místa, kamkoli svou energií dosáhl. Všichni prostí lidé byli v tuto dobu ukrytí ve svých chatrčích a báli se podívat na zářící oblohu. Nemilosrdné teplo jim bralo úrodu i životy, právě proto nyní tak často klečeli u kříže a modlili se ke všem svatým za trochu deště, který by jim zachránil úrodu a odehnal od města mor. Ten se v něm kvapem šířil.

Malá dívenka s kučeravou hlavičkou poskakovala po jemném písku mořské pláže a snažila se utéci před valící se vlnou, která dorazila k jejím střevíčkům. Jakmile se však pěnivá voda stáhla do svého zdroje, odvážila se malá zase o trochu blíže k modravému moři. Bystře sledovala blížící se závoj vlny, který měnil své barvy. Drobné prstíčky byly sevřené a tělíčko vystrašené z dalšího útoku oceánu. Tentokrát přišla příliš silná vlna a dívenka již nestačila odběhnout do bezpečí. V jednom okamžiku se ocitla na zadečku. Voda přes ni lehce proběhla a promáčela jí krajkové šatičky. Leknutím otevřela oči a do nich jí natekla spousta slané vody, která počala dítě bolestivě pálit. Nevěděla, co si má počít, a tak se dala do usedavého pláče, ostatně jako pokaždé, když se jí něco nezamlouvalo. Mokrýma ručkama si protírala bolavé oči a přitom nahlas křičela. Další vlna ji opět zahalila bělostnou pěnou a dítě se počalo dusit. Jeho vzlykot byl slyšet daleko a ostatně malá slečinka si dávala již od útlého dětství na svém křiku záležet.

Opodál od malé slečny odpočívala na vypolstrovaném lehátku madame Linette de Poivette. Obtloustlá žena měla jen jediné zaměstnání, a to hlídat malou Isabelu de Arles. Svou úlohu zastávala vždy výborně a svědomitě, avšak pouze do této chvíle. Dnešního dne byla velmi unavená neustálým zlobením mladé slečny.

Petite mademoiselle odmítla jít do postele a celou minulou noc proběhala v zahradách letního sídla rodu z Provence. Chudák madame Linette, než malou objevila, bylo ráno. A právě dnes měla přijet její matka, paní hraběnka z Arles.

Z klidného spánku chůvu vyrušil nářek její malé a neposlušné velitelky. Rychle otevřela jedno oko, aby zjistila, že se jí ten hluk nezdá. Pláč neustupoval, naopak ještě více sílil, a tak milá Linette vyskočila ze svého lehátka a počala se rozhlížet po prostorné pláži. Nemusela se dívat dlouhou chvíli, když tu zahlédla svoji svěřenkyni, která právě bojovala s další vlnou. Žena neotálela a ihned se rozběhla za svou malou paní.

„Mademoiselle, drahá mademoiselle, vydržte, již jsem skoro u vás,“ volala vylekaně Linette a přidala do kroku. Její mohutné tělo a široké šaty jí v tom však nemálo bránily. Až po několika minutách doběhla celá upocená a udýchaná k dívence, která se mezitím již uklidnila a s úsměvem pozorovala těžkopádně se pohybující Linettu.

„Mademoiselle, proč mi to jen děláte!“ pronesla dotčeně chůva a zvedla dítě do náruče.

„Co kdyby se vám něco stalo! Copak nemůžete ležet na lehátku a odpočívat jako dobře vychovaná mladá dáma?“ tázala se jí zlostně. „Dnes má přece přijet vaše paní matka, nemyslete si, že jí nepovím vše, co jste tady prováděla. Ještě včera jsem byla rozhodnutá nepovědět ani slůvko o vašich lumpárnách a také o tom, jak jste vypustila vzácné rybky, dovezené až z kolonií, ze zahradního jezírka do oceánu a tím jste je všechny připravila o život, vy malá nezbednice!“

Poslední dvě slova pronesla Linette se silným důrazem.

„To přeci neuděláš, má nejmilejší chůvo, že ne?“ řekla malá Isabela a objala svoji vychovatelku kolem ramenou.

„Já nechci, aby se maman hněvala, vždyť má pro mne nějaké překvapení! To mi nesmíš zkazit,“ zažvatlala dívenka.

Linette se zadívala na to malé stvořeníčko, které velmi zbožňovala. Isabela jí pohled opětovala a mile se na ni usmála. Dívčiny temně zelené oči nebyly však plné pokory a lítosti, naopak, byla v nich nezbednost a jiskřičky neposlušnosti a šibalství, které chůva dobře znala.

„Je mi líto, drahá, dnes již vás chránit nebudu. Vše se dozví vaše drahá paní matka hned, jak vystoupí z kočáru,“ oznámila své svěřence přísně madame Linette. „A pokud mne požádá o to, abych vás potrestala, tak nebudu ani chvilku váhat a její přání ihned splním.“

Po těchto slovech uchopila dívenku za ruku a vedla ji zpátky do letního paláce. Po cestě se sama musela svým slovům zasmát. Moc dobře věděla, že její madame matka by nikdy takový rozkaz nevydala. Milovala svoji dceru tak silně, že jí dovolovala naprosto vše, co si zamanula. Malá paní, jako by tušila, na co její tlusťoučká chůva myslí, vysmekla se jí a rozběhla se co nejrychleji rovnou do paláce. Mokré šatičky se jí lepily na paty a oči ji ještě pořád pálily, ale již se nemohla dočkat, až uvidí svoji matku a paní Dianu, svou kmotru, která jí vždy přinesla nějaké hračky a sladkosti.

Dítě pelášilo jako o život a na starou chůvu už ani nepomyslelo. Však ona ji Linette dožene!

Isabela měla pravdu, jakmile doběhla k zadnímu vchodu paláce, spatřila kočár. Její milovaná maman se již vrátila. Ach, tolik se na ni těšila, ale nechtěla ji přece hned rozhněvat. Zastavila se proto a rozmýšlela usilovně, co bude dále. Rozhodla se chytře, že jako slušná mladá dáma počká na svůj doprovod. Ani ne za pár minut se z palmového háječku ozvalo hekání. To již madame nourrice spěchala k zámku.

„Teď už toho mám ale skutečně dost, slečno!“ udýchaně supěla.

„Ale ty na mne nemůžeš žalovat, když neumíš běhat, chůvo!“ dobírala si ji malá mademoiselle. A přitom se lišácky smála.

„Ach, to je mi novinka, a pročpak nemůžu povědět madame hraběnce, co jste zač a jak se chováte?!“

„No!!!“ pravilo děvčátko.

„No? Poslouchám, co si opět vymyslíte!“ řekla chůva a povytáhla přísně obočí.

„No! Protože bych jinak pověděla maman, že jsi skoro celé odpoledne prospala a nedávala jsi na mě pozor,“ oznámila chůvě slečna a přitom se zvednutým nosíkem dodala: „A teď mě převlékneš do suchých šatů, protože takto nemůžeme jít za maman a vévodkyní. Už se nemůžu dočkat dárků.“

Tato slova vyrazila Linettě dech. To malé a rozmazlené dítě, které kolem ní právě prošlo se zvednutou hlavou, je skutečně stvořeno k poroučení již v tak útlém věku. Bůh však ochraňuj toto panství, pokud je tato dračice dostane do svých drápků.

Linette udělala jen malý křížek směrem k nebi a raději si pospíšila za svou malou paní. Musely přivítat paní hraběnku Matyldu de Arles a madame Dianu z Poitiers, vévodkyni z Valentinois.

Jakmile se malá dáma převlékla do suchých šatů pošitých drobnými růžovými perličkami a nasadila si na hlavu klobouček ve stejné barvě, rozběhla se uličnicky do malého salonku hned vedle rozsáhlé knihovny. Za sebou opět nechala utrápenou a udýchanou madame Linettu, která sama bezdětná, proklínala všechny děti, které se kdy narodily, či se měly narodit.

Hraběnka de Arles seděla u malého stolku z ebenového dřeva, ozdobeného náboženskými ornamenty. Vedle ní seděla starší dáma, celá v bílém.

Možná právě proto pro malou Isabelu ztělesňovala andělskou bytost.

Jakmile vběhla dívka do místnosti, obě ženy na ni s láskou upřely zrak. Hraběnka povstala ze svého sedátka jako první a objala svoji malou dcerku.

„Dobrý den, drahá maman, ach, jak jsem se na vás těšila!“ vykřikla dívenka a v očích jí hrály plamínky štěstí.

„Má nejdražší Isabelko, jak se mi po tobě stýskalo, mé drahé dítě!“ pravila Matylda a políbila svou holčičku na tvářičky. Byla tak ráda, že opět vidí svoji malou dcerku. S ní se cítila každý den jako v nebi. Již dlouho si nevzpomněla na špatná a tvrdá léta v klášteře v Saint-Germain a na krutého a nelítostného muže. A to vše jen díky Isabele. Holčička byla dobře poučena, jak má ve společnosti významných lidí oslovovat svou maman. Když však byly spolu o samotě, oslovovaly se jako sestry a rády si povídaly.

Matylda si pamatovala, komu za své velké štěstí vděčí. Byla to madame Diana z Poitiers. Její statečná zachránkyně. Právě ta ji vyrvala z rukou sadistického muže. Zpočátku Matylda vůbec nevěděla, kdo je ta záhadná paní, která se nikdy neoblékla do jiné barvy, než byla černá či bílá. Diana byla již babičkou, a proto Matyldu šokovalo, že se setkala s vévodkyní z Valentinois, pověstnou milenkou krále Francie Jindřicha II. Těch třináct let v klášteře jí úplně vzalo přehled o dění jak v domovské Anglii, tak i v její nynější vlasti. Poté, co Diana vyslechla Matyldin příběh, promluvila s králem. Ten své milostnici, která byla jeho milenkou již od roku 1536, ač byla o celých osmnáct let starší, nemohl nic odepřít. Prohlásil Ludvíka Filipa za hugenotského špeha a poslal ho obrátit se na pravou víru do Svaté země. Z té se již hrabě nikdy nevrátil. Ale ani do svatého Jeruzaléma nikdy nevstoupil. Byl zabit dříve, než vstoupil na loď. Panství i titul připadly jeho ženě a po dovršení patnácti let jeho dceři. Madame Diana občas navštěvovala Arles a ráda všem a často vyprávěla svůj příběh, kde hrála roli hrdinky a osvoboditelky.

Dívenka pořád ještě objímala svoji matku, která pro ni byla tím největším pokladem na světě.

„Uspořádáme zítra ples, že ano, má paní!“ naléhala.

„To je samozřejmost, že když je naším hostem madame z Valentinois, tak se zde žádný den bez zábavy neobejde, drahá Belo!“

„A mohu se zúčastnit, maman?“ zeptala se holčička.

„Ne, ty víš, že to nejde, a kdybych udělala výjimku, tak jen proto, že by tě madame Linette chválila za tvé vzorné chování a pokroky v učení,“ pravila matka a Isabela již věděla, že se žádného plesu nebude moci zúčastnit. Proto také soustředila svou pozornost na dámu vedle matky.

„Drahá madame. Mám vás moc ráda, i po vás se mi moc stýskalo,“ zabreptala s dětskou upřímností a vstala z matčina klína. Přistoupila k dámě blíž a vykouzlila malé pukrlátko, při kterém se obě ženy daly do smíchu.

„To já tebe také, maličká, celou cestu jsem se těšila z toho, že ti předám dárek.“

Diana se usmála a dala malé krásnou krabičku z hedvábné látky.

„To je pro mne, má paní?“ vykřikla holčička a s dětskou nedočkavostí roztrhla obal a vytřeštila oči.

„Ach, děkuji, má paní. Takové krásné náušnice, budu je pořád nosit,“ přitiskla Isabelka dárek z pravých diamantů k drobné hrudi.

Diana se spokojeně usmívala. Milovala děti a děti to samé cítily k ní. Bylo v celé zemi známo, že i královské děti ji zbožňovaly více než královnu manželku Kateřinu Medicejskou.

„Madame, vždyť já nemám narozeniny, proč mi dáváte dárek?“ tázala se zvědavě Isabela.

„Dceruško, není slušné se madame ptát na takové věci, aniž bys byla tázána!“ upozornila matka dceru na její chybu.

„Jen ji nechte, paní Matyldo, právě dětská bezbrannost a otevřenost se mi líbí. Pokud jí tedy není moc!“ řekla nabádavě dáma a dále si již dítěte nevšímala. Svou úlohu dobrodince už splnila.

„Madame, jste tak laskavá, právě vám vděčíme za vše,“ pravila Matylda s jistou úctou v hlase a k stále krásné ženě dojatě vzhlédla.

Diana se jen jemně usmála. Do jejích již značně stříbrných vlasů proniklo slunce. Dodalo jejich majitelce jistou eleganci.

„Ach! Málem bych zapomněla, drahá přítelkyně!“ řekla opět Diana a upřeně se zadívala na stárnoucí a drobnou Matyldu.

„Málem bych vám nepředala pozvání od krále.“

„Od Jeho Výsosti Jindřicha?“ zvolala překvapená Matylda a sedátko, na němž dosud seděla, se málem překotilo.

Malá Isabelka se tomu zasmála, až ji musela chůva zezadu plesknout po zadečku, aby netropila ostudu. Dámy si jí však už nevšímaly a matka se jen nervózně usmála.

„Uklidněte se. Nuže, náš pán vám nařizuje, abyste se dostavila i se svou dcerou ke dvoru na slavnosti, které Jeho Výsost bude pořádat. Jeho syn František bude mít narozeniny, a jelikož je to přece jen následník trůnu, tak se sám král rozhodl uspořádat několik dní slavností po celé Paříži.“ Diana dokončila větu klidným hlasem a sledovala sousedčinu tvář, která měnila každou vteřinu barvu.

„Ach, bude nám potěšením navštívit samotného krále a jeho dvůr, má vzácná paní,“ řekla Matylda. Povstala rychle a sedící dámě počala líbat ruce. Isabelka se jen nechápavě podívala na svou chůvu, ale ta jí otočila hlavičku na druhou stranu a neřekla nic.

„Známe se již dlouho a můj pán i celý dvůr se chtějí seznámit se ženou a děckem, kterým jsem zachránila takřka život!“ pravila dáma a vítězoslavně pohladila malou Isabelu po vlasech.

Isabela věděla, že tázat se bez svolení není slušné, a přemýšlela, co to asi může být za slavnosti, že z nich má matka takovou radost a tak podivně se chová.

„Co se může stát, má drahá! Třeba si dvůr vaši dcerku oblíbí a bude moci zůstat.“

Těmto slovům dívenka již skoro vůbec nerozuměla. Nechápala také, proč její matka opět líbá ruce krásné paní.

„Ach, madame, jste tak laskavá. Sama víte, v jakém stavu nechal můj manžel toto sídlo a že uprostřed dvora se snadno dovoláme pomoci. Má dcera bude nesmírně šťastná, když bude dýchat stejný vzduch s královskými dětmi,“ řekla dojatě Matylda.

„Půjdu se raději připravit na zítřejší ples a vy, má drahá, nezapomeňte, že pozvánka na dvůr a na slavnosti v zámku ve Fontainebleau tu bude co nevidět!“

Madame Diana se po těchto slovech rozloučila a spěšně odkráčela do svých dvaceti pokojů, které jí zde byly k dispozici. Za ní se ihned vydal houf komorníků, pokojských a jiných služebníků, kteří se starali o její pohodlí.

Isabela udělala opět malé pukrle a poté se zahleděla na matku. Ta se jen blaženě usmívala a nepřítomně hleděla za odcházející vévodkyní.

„Čeká tě velká budoucnost, mé dítě! Budeš vyrůstat na královském dvoře a snad jednoho dne si tě všimne nějaký urozený a bohatý pán. Je také dostatečně možné, že to bude princ a ty se staneš třeba královnou,“ šeptala matka a malá holčička jen s otevřenou pusou naslouchala těmto slovům.

„Raději nic neříkejte nahlas, má paní de Arles! I stěny mají uši a říkat, že se vaše dcera třeba stane královnou, by mohlo být chápáno jako zrada,“ napomenula ji rychle Linette.

„Já nechci zůstat sama u toho krále, maman!“ řeklo dítě a přitisklo se k chůvě.

„Ale to víš, že budeš chtít! Já sama se o to postarám a z tebe se jednou stane vévodkyně nebo markýza, mé dítě!“ odmítla Matylda.

„Zde nemáš tak velké bohatství, drahá Isabelko, tvůj otec zanechal jen dluhy, a tak by ses určitě nevdala tak výhodně jako u dvora. Lidé z Louvru nás považují za hloupé venkovany, co neumějí nosit krajky, ale my jim ukážeme, že jsme hodny jejich společnosti. Máš teprve čtyři léta, drahé dítě, ale v pěti letech se již uzavírají domluvené sňatky, a tak je nejvyšší čas opustit tento kraj,“ rozkázala pevným hlasem hraběnka Matylda a obrátila svou pozornost k chůvě.

Linette si jen otírala zapocené čelo.

„Odveďte, mademoiselle, hraběnku do jejích komnat a zavolejte k ní nejlepšího učitele hudby pana de Beauvelle,“ rozkázala madame a políbila své dítě.

Isabela se na ni usmála, ale v dušičce měla silný zmatek.

„Já se nechci učit zpívat, chůvo!“ protestovala holčička hned za dveřmi a vzpurně dupla pravou nožkou.

„Musíte, má drahá, je to přání vaší matky a také na slavnosti ve Fontainebleau budete muset předvést své umění a pobavit tak hosty Jeho Výsosti. Všichni na vás budou zvědaví a vévodkyně Diana také.“

Linette tušila, že pro dítě teď začíná jiné období života. Modlila se za její neposednou dušičku, která se na tom přepychovém dvoře může lehce zkazit a také utržit velkou ránu do svého tak mladého srdce.

Druhá kapitola

1554–1568 Paříž

Doba byla úžasná, lidé renesance jako by říkali: „Naše království je z tohoto světa.“

Milovali přepych, nádheru klenotů, látek, šatů, paláců, zahrad a žen. Život jim připadal zázračný a prostorný.

Mladou Isabelu zaskočil lesk renesančního dvora, který měl i svůj rub. Přepych a neustálé války stály mnoho peněz, a tak rostly daně, ceny i nespokojenost lidu. Dívenka si neuvědomovala, jak nebezpečná byla v těchto dnech cesta do Paříže, když všude kolem číhala smrt a bída. Pro ni samotnou to bylo jako dostat se do samotného ráje.

Když vjížděla do hlavního města, třásla se strachy, ale jakmile spatřila svůj malý palác postavený nedaleko od Svatojakubské brány, její stesk po domově takřka zmizel. Měla pro sebe nejméně tucet pokojů plných květin a hraček. Madame Diana jí zde také nechala malého psíka, kterého, jak sama tvrdila, musí mít každá dáma, ať chce, nebo ne!

Isabela se okamžitě vrhla do důkladné prohlídky svých rozsáhlých komnat. Ubohá Linette ji nestačila pronásledovat a napomínat. Prošmejdila každé místečko a svého psíka brala všude s sebou.

„Milá slečno! Nemůžete brát tu chlupatou potvoru i do postele!“ zlobila se chůva a snažila se dítěti vrčícího psa odejmout. Ten se však nedal, zavrtal se do pokrývek a odmítal se hnout.

„A proč ne, madame? Je to dárek a já ho chci mít u sebe,“ zaprotestovala malá a byla ráda, že touto hádkou předejde brzkému uložení do postýlky. Maman jí poručila chodit spát brzy, neboť mladá mademoiselle musela být krásná na různé dýchánky se šlechtou od dvora.

„Mějte přeci rozum, mademoiselle hraběnko! Podívejte se, jak to ošklivé stvoření slintá a páchne! Ráno byste byla stejně ošklivá jako tento uštěkaný tvor!“ vedla si neúnavně svou žena a síly jí již pomalu docházely. Nebyla ještě stará, ale tato vyčerpávající služba jí dávala co proto.

„Nebudu se s vámi, milostslečno, hádat, prostě si toho psa vezmu a přinesu vám ho zase ráno, po hodině zpěvu,“ řekla nakonec a natáhla ruce k malé příšerce. Psík prudce vyskočil a kousl předkloněnou Linettu do palce na levé ruce. Ta bolestí vykřikla. Isabelka se ovšem mohla smíchy potrhat. Nadzvedla hedvábnou duchnu a nechala psa, aby si pod ni vlezl. Poté si lehla na záda a počala zívat.

„Nemyslete si, že nevím, že to jenom předvádíte, Isabelo de Arles. Okamžitě vyndejte toho psa a podejte ho Maxmiliánovi!“ nařídila rozzlobeně chůva a prstem přivolala sluhu, který stál opodál. Ten nastavil poslušně obě ruce, připraven ujmout se chlupatého stvoření.

„Nuže dobrá, milá chůvo, ale ráno ho chci mít zase u sebe,“ zažvatlalo poraženecky děvčátko a raději nadzvedlo hedvábnou peřinu.

Malý psík z ní vystrčil čenich a Maxmilián psa ihned uchopil a odnesl ho za dveře.

„Přeji vám dobrou noc, má paní, a nezapomeňte na modlitbu k našemu Pánu a Spasiteli,“ připomenula dívence ustaraná chůva.

„Nezapomenu, chůvo, a teď už chci spinkat,“ řekla holčička a zavrtala se do měkkého lože. Oči však nezavřela a sotva Linette opustila pokoj, prohlížela si vyřezávaný strop a obrazy urozených dam kolem sebe. Přála si být jako ony a nosit tak krásné šaty a šperky jako ony.

Bylo již skoro po půlnoci, když se ukolébána těmi barvami konečně vydala do říše snů.

Madame Linette de Poivette ráno přišla probudit malou mademoiselle hraběnku a s hrůzou zjistila, že chlupatá příšera leží vedle ní na polštáři. Málem se jí leknutím zastavilo srdce a umínila si, že na malou Belu dnes poprvé použije rákosku.

„Dobré ráno, má paní,“ pravila tiše, i když dobře věděla, že Isabela již dlouhou dobu nespí. Zaslechla nějaké zvuky již před hodinou, ale paní Matylda nařídila probouzet mladou dámu až před polednem, a tak se nikdo neodvážil do jejích komnat ani nahlédnout.

„Dobrý den, chůvo! Jsem ták ráda, že jsi tady. Máme velký hlad,“ řekla Isabela sladce a usmála se na chůvu a pohladila si bříško.

„Máme?“ zděsila se chůva.

„Ano, já a můj pejsek. Budu mu říkat Alexandr, líbí se ti to jméno?“ zeptala se dívenka a pohladila bříško psa, který dosud spal.

„No, abych pravdu řekla, tak se mi zdá to jméno na tu příšeru trochu moc důstojné, ale jak si přejete vy, slečno,“ odvětila Linette a nechala přinést pro dívenku šaty. Byly z modrého sametu s bílou krajkou kolem ramínek. Dekolt byl vyšívaný zlatou nití. Hedvábné punčošky byly v bílé barvě a střevíčky, jako pro panenku, v azurové modři. Na jejích vlasech si musela dát lazebnice záležet. Skoro dvě hodiny trvalo, než na Isabelině hlavě vytvořila rozkošné lokýnky, do kterých vpletla živé květy. Dívenka vypadala jako kouzelná víla z pohádkové země.

„Jste vskutku nádherná, paní!“ radovala se Linette a pobízela malou svěřenkyni k její matce.

Maman de Arles ležela ještě ve svém loži a rozebírala s několika blízkými přítelkyněmi své neskutečné štěstí. Byla jen v tenké noční košili, která prozrazovala její skutečný věk.

Matylda měla jemnou pleť, ale už ne tak pružnou jako dříve. Všechny dámy kolem ní pěly chvály na její vzhled, jako by jejich hostitelce bylo teprve dvacet let, a ne o patnáct roků více. Všechny mlsaly nabídnuté sladkosti a svěřovaly si příběhy z minulého týdne. Když do komnaty vstoupil sluha a oznámil jim příchod malé hraběnky, všechny zmlkly a počaly si chystat laskavé úsměvy.

Rozkošné děvčátko vcupitalo do pokoje s hlavou pevně vztyčenou a všem dámám se zdvořile uklonilo. Ty se přestaly ovívat vějíři a okouzleně dítě pozorovaly; samy už byly několikanásobnými matkami, ale své děti vídaly jen zřídka, a to až v takřka dospělém věku. Odložily je na venkovských statcích a navštěvovaly je jednou za pár let.

„Přeji vám krásný den, ma chère maman, a jsem ráda, že vás opět vidím,“ zarecitovala Isabela naučená slova.

„I já jsem velmi ráda, že se opět setkáváme, má nejdražší dcero. Pojďte si sednout vedle mne a zazpívejte něco mým drahým hostům,“ vyzvala ji matka.

Isabela si musela nadzvednout sukně a přistoupit k matce, která byla cítit silným parfémem. Vůbec se jí nechtělo předvádět se před tolika diváky, ale musela poslechnout. Usadila se vedle maman a spustila. Naštěstí se zhluboka nadechla a za chvíli odzpívala, třásla se přitom a neustále si mnula malé ruce.

„Úžasné, milé dítě! Étonnamment, mademoiselle, úžasně předneseno!“ volaly všechny dámy v komnatě a tleskaly.

„Má velký talent, má nejdražší Matyldo,“ pronesla madame d’Estrées a podala dívce malou sladkost ve tvaru srdce.

„Merci bien, děkuji vám, milostivá madame,“ řekla dívka a těšila se, jak dá svou odměnu Alexandrovi.

„Král z ní bude nadšený. Všichni přeci víme, jak miluje děti, a to všechny, které zná!“ řekla pisklavým hlasem další dáma a zasmála se.

„Máte pravdu, drahoušku, já se již nemohu dočkat příštího týdne, kdy poprvé spatřím krále a jeho dvůr,“ zasněně pronesla hraběnka a nechala si od služebné obléknout na průhlednou košilku hedvábný župan v zářivých barvách.

„Nyní, mé nejdražší přítelkyně, vás zvu na oběd do vrchního salónku, ve kterém prý často snídávala Jeho Výsost František I., když zde zůstával na noc,“ pronesla velmi důstojně a spiklenecky Matylda a vzbudila tak u společnic další zájem.

Všechny ženy jen pronesly polichocené „ach“ a následovaly hostitelku.

Isabela zůstala daleko za nimi a počkala na Linettu, která už čekala za dveřmi a neodvažovala se vstoupit dále, dokud celý průvod žen neopustil komnatu.

„Co se stalo, mademoiselle? Vypadáte nějak ustaraně?“ zeptala se chůva dítěte, hned jak k němu přistoupila.

„Ale!“ povzdychlo si děvčátko.

„Maminka dnes byl úplně jiná, než ji znám,“ vyhrkla Bela a opatrně se na Linettu podívala.

„To víte, slečno, má zde hosty z té nejvyšší společnosti, a proto je pyšná, no prostě proto je jiná.“ Chůva se snažila vysvětlit hraběnčino chování, ale nevěděla jak na to. Věděla jen, že Paříž a místní smetánka poznamená každého. Venkovská šlechta jim zde byla pro smích, a právě proto zvala madame Matylda co nejvíce urozených lidí do svého paláce a pořádala pro ně velmi nákladné hostiny, které ovšem financovala madame Diana.

„Musíme si pospíšit za nimi, mademoiselle, nebo mne bude vaše matka hubovat. Pojďte, dítě, a už se netrapte.“

Isabela milou chůvu raději poslechla. Zvedla své dlouhé sukně a vydala se do salónu plného loveckých zbraní a trofejí. Svého Alexandra měla neustále při sobě a i při vydatném obědě cítila jeho studený a neposedný čenich pod oválným stolem.

Večer přichystala madame Matylda pro svou dceru vyjížďku po Paříži. Bylo to již v podvečer a vedro sláblo. Jen silný zápach pořád trval. Dámy si tiskly na nosíky kapesníčky namočené do různých bylinek, aby necítily nepříjemný zápach letní Paříže. Madame navštívila s dcerou nádherný palác hned vedle Louvru, kde bylo vždy plno lidí ode dvora. Poté projely kolem náměstí de Gréve, kde se často konala nějaká poprava, ale hraběnka Matylda nechtěla, aby její dcera přihlížela něčemu takovému.

Velkolepá katedrála Notre Dame okouzlila obě ženy natolik, že se k ní mnohokráte vracely. Isabela milovala čilý ruch v uličkách, spousty žebráků, a také rozlehlé zahrady, ve kterých mohla se svým Alexandrem volně pobíhat a hrát si s ostatními dětmi.

Čas však nelítostně běžel a malá dáma se musela připravovat na maškarní ples na zámku ve Fontainebleau.

Její matka do paláce pozvala snad stovku švadlen a ty celé dny přeměřovaly, stříhaly a klevetily o dokonalosti paní domu. Matylda za všechny své peníze nakoupila drahé látky a skvostné šperky. Malé dceři nechala na její věk ušít přepychové šaty od madame la Rose. Linette se strachovala, aby holčička nezastínila královské děti a nevysloužila si nemilost dvora dříve, než tam vstoupí. Ale madame de Arles si nenechala nic vymluvit. Její dcera si měla obléknout zlaté brokátové šaty s širokými sukněmi a zlatou čelenkou posázenou smaragdy. Do vlasů jí nechala vplést zlaté nitky, které dodávaly jejich hnědé barvě kouzelný vzhled. Zlaté střevíčky se smaragdy se dívence zamlouvaly nejvíce. Když se podívala do zrcadla, myslela si, že spatřila nějakou královskou princeznu, a ne samu sebe. V Arles nosila také krásné šatičky, ale ty byly proti těmto jen obyčejné a nehezké. Měla trému, když nastupovala do kočáru, ale Linette jí pověděla, že bude jako ta Cedrillon, Popelka z lidových pohádek, která šla poprvé na ples, všem se moc líbila a dosáhla tam úspěchu.

I hraběnka se krásně ustrojila jako dvorní dámy královny Anny Boleynové. Bylo to již skoro dvacet jar, kdy byla naposledy u dvora a užívala si jeho přepychu a lesku. Anglický dvůr nebyl ve srovnání s tímto vůbec ničím, pomyslela si a nedočkavostí se chvěla. Když se snesla noc a letní vánek přinesl kýžené ochlazení, jejich kočár uháněl za Paříž a obě ženy s úlevou vdechovaly čistý vzduch. Matylda cestou měla čas poučit svou roztřesenou dcerku. Když však dorazily k zámku, který byl postaven Františkem I., otcem nynějšího krále, v roce 1519, holčička oněměla úžasem. Paláce v Paříži či sídlo v Arles proti této stavbě vypadaly jako chatrče.

Zámek byl zevnitř dokonale vybaven. Všude plno světla a svíce. Stovky stejně oblečených služebníků pochodovaly sem a tam a neustále se na panstvo usmívaly. Krátce po deváté hodině zhasla všechna okolní světla a velkým sálem se počaly linout první tóny hudby. Náhle se do komnat nahrnulo mnoho lokajů s loučemi a záře ohně osvítila hudebníky ve zlatých pláštích s bílými punčochami a žlutými střevíci.

Na hlavách měli brokátové čapky a každý v ruce třímal jeden nástroj.

Večer byl velkolepý, ale zábava připadala dítěti divoká.

Isabela se seznámila se všemi královskými potomky a nejvíc se jí líbil František, kterému bylo jedenáct let. Také skotská královnička se Isabele velmi zamlouvala. Byla vychovávána u francouzského dvora jako snoubenka následníka trůnu, Františka.

„Drazí, smím vám představit tuto sladkou petite mademoiselle?“ zvolala vévodkyně z Valentinois a postrčila malou Isabelu dopředu. Dívence se chvěly ruce i nohy, když bázlivě přistupovala před skupinku dětí.

„Mon infant, mé dítě, neboj se a přistup k princi a jeho sourozencům blíž,“ vybídla ji Diana netrpělivě a nehtem holčičku píchla do zad. Isabelka, zahanbená svou rudou tváří, poslechla a klaněla se před následníkem trůnu, který byl drobný, měl bledou pleť a ztěžka dýchal. Poté se poklonila skotské královně a ostatním dětem.

„Excellemment, très bien! Znamenitě, výborně drahoušku!“ zašvitořila vévodkyně hlasitě a pohladila malou Belu po ruce.

„To je ta dívka, co jste zachránila její matku, vévodkyně?“ zajímalo Marii Skotskou.

Diana přitakala a pyšně si připomněla svůj hrdinský kousek. Isabelka nechápala, proč se na ni všichni tak dívají, ale necítila se dobře.

„Ubožátko…,“ odvětila královna skotská a na Belu se usmála, po ní se zaculil následník František a malý Karel.

Isabela netušila, že nebýt madame Diany, tyto děti by si jí ani nevšimly, ale nyní si s ní dokonce i hrály a vzaly ji mezi sebe.

Velkého krále Jindřicha II. vidělo dítě jen zdálky. Byl velmi mladý proti Dianě a vedle něj se neustále krčila malá a kulatá žena. Maman jí později pověděla, že tou dámou byla samotná královna Kateřina Medicejská, která milenku krále, Dianu, z duše nenávidí. Jakmile se setmělo a oblohu zaplavily černé mraky, ples se pro malé návštěvníky skončil a ti museli poslušně odkráčet se svou chůvou do komnat nádherného zámku Fontainebleau. Tato výzva platila i pro mademoiselle z Provence a Isabela, celá omámená, se vydala do svých komnat v jednom z mnoha křídel paláce.

„Ach, Linetto!“ zažvatlala dívka a klesla na baldachýnovou postel, až se na ni sesypala záplava polštářů a zhlavců.

„Tady je to tak krásné, již se těším na příště, až budu smět jít zase dolů a dívat se na světla a poslouchat hudbu a povídat si a smát se…,“ snila dívenka.

Linette rychle vysvlékla malou paní z bohatých šatů a poručila služkám, aby ji oblékly do nočního úboru a zhasly svíce.

„Měla byste jít spát, mademoiselle, jistě se s vámi točí svět, vždyť jste teprve dítě, téměř batole, a už chodíte na ples,“ řekla pohoršeně a v duchu lála své paní, že si chce tento dvůr omotat kolem prstu jen díky své dceři a té hloupé báchorce o záchraně nebohé hraběnky. Věděla, že nebýt vychloubačnosti královy milenky, tak by zde nebyly a mohly sedět doma v Arles.

„Mně se chce tak spát, chůvo, tak mi zavolej Alexandra, ať můžu usnout,“ zakňouralo dítě.

„Milá mademoiselle, váš pes je v Paříži a dneska tu s vámi budu spát já. Lehnu si na postel naproti vašemu loži, a kdybyste se v noci bála či něco potřebovala, tak na mne laskavě zavolejte, prosím! Vím, že nejsem tak rozkošná jako ta obluda, co s vámi lehává, ale dnešní noc se musíte spokojit se mnou.“

„Ano, ano, chůvičko, nyní chci již spát,“ zabreptalo děvčátko a během pár minut již tvrdě spalo.

Královský ples trval do rána a malá Isabela neměla ani potuchy, že se její stále pohledná matka seznámila se sirem Thomasem Dowellem, vévodou z Anglie. Neměla ani tušení o tom, že si jednou její milovanou maman odvede a ona zůstane sama, jen se svou milou nourrice Linette.

Plesy a zábavy střídaly radovánky, a tak dívce uteklo léto i část podzimu a i zbytek roku. Madame Diana posílala do jejich paláce tucty učitelů a hraběnka de Arles se snažila vybrat toho nejlepšího, který by byl hoden vyučovat její malou dcerku.

Isabela nebyla hloupé dítě, ale do učení se jí v tomto krásném světě zábavy nijak nechtělo. Matka však byla neoblomná a k dívce posílala samé přísné a staré profesory, kteří se nesmilovali nad její hezkou a líbeznou tvářičkou a neváhali žalovat i samotné vévodkyni Dianě.

Den již pomalu hasl, když se malá hraběnka musela mořit s těžkou historií Říma a Galie, kterou její pětiletý mozeček nemohl vůbec pochopit.

Italský mistr Flanto byl nesmlouvavý a často dívce vytýkal neposlušnost, ba i lenivost. Přecházel po místnosti s rákoskou v pravé ruce a za každou špatnou odpověď vždy pleskl vedle ručky malé dívky. Ta se pokaždé zajíkla a málem se dala do pláče. Dnes však měla štěstí, protože ji matka urychleně povolala k sobě a ona se tak vyhnula nekonečnému hubování starého Taliána.

„Moc mne to mrzí, mademoiselle, že již budeme muset ukončit naši hodinu historie, ale slova vaší matky jsou pro mne vším!“ řekl stařík důrazným tónem a malé dámě se uklonil.

„Uvidíme se opět za týden, slečno, ale nezoufejte, jakmile dovršíte šest roků, budu vás vyučovat každý boží den,“ pravil v úkloně a vydal se k odchodu a jeho dlouhý plášť za ním vlál.

„Au revoir, monsieur!“ špitla dívka a zaplavila ji radost, že už ten starý protiva odešel. Vůbec se netěšila na vyučování, které mělo trvat celé dlouhé dny. Ale tím se nyní nechtěla trápit. Chtěla co nejdříve zjistit, kde je její maman a co potřebuje, když jí přerušila hodinu. Třeba to bude další výzva k radovánkám.

„Mademoiselle Isabelo! Máte zde vyčkat příchodu vaší paní matky!“ oznámila jí Linette, která při nudných hodinách historie vyšívala nějaké ornamenty, kterým se pak slečinka pro jejich křivé tvary smála.

„Co mi může maminka chtít?“ zeptalo se zvědavě dítě.

„To netuším, slečno, jen vím, že má dnes nějaké hosty ode dvora, a tak se s vámi bude chtít nejspíše pochlubit,“ řekla Linette. Jako vždy, pomyslela si v duchu. Co přijely do Paříže, madame Matylda neustále pořádala různé bankety a denně zde bylo nejméně dvacet hostů na večeři. Svou dcerku nyní vídala jen zřídka. Pozornost ji naplňovala blahem a ona se cítila jako v ráji, snad si tak vynahrazovala léta, která strávila za zdmi kláštera. Její vztah s dcerou každopádně velmi ochladl. Král vyplácel hraběnce a její dcerce velkou apanáž, ze které si mohly obě žít jako královny.

Linettu nejvíce znepokojoval ten anglický šlechtic, který měl o madame Matyldu zájem. Denně jí posílal květiny a drahé spony do vlasů a často docházel k hraběnce na večeře a plesy.

„Můžu si k sobě zavolat mon chéri Alexandra?“ zaprosila Isabela o malého návštěvníka, který se pod přísným zákazem trestu nesměl vyskytovat v komnatách, kde se malá slečinka učila.

„Ano, má paní! Čeká za vašimi dveřmi již celé hodiny, však to sama dobře víte,“ pokývala souhlasně hlavou chůva a Bela se radostně rozběhla k těžkým dřevěným dveřím. Stačilo jen pokývat na komořího, který Isabele ihned otevřel cestu k jejímu miláčkovi. Malý a chlupatý pes se k ní rozběhl a povalil ji. Slečně to vůbec nevadilo a mazlila se s ním na dřevěné podlaze jako uličník. Pes okolo ní skákal a štěkal a Isabelka celá rozcuchaná se tomu smála.

„Mademoiselle, vstaňte a upravte se!“ rozkázala Linette.

„Vaše matka zde může být každou chvíli!“ hubovala chůva a postavila dítě na nohy.

Psík však po Isabele dále skákal a ona se tomu hlasitě smála.

„Není legrační, chůvo? Podívej se, jaké má krásné oči, jako dva korálky!“ jásalo děvče a málem přeslechlo kroky přicházející matky.

Linette však byla ostražitější, a tak malou dámu urychleně posadila do křesílka uprostřed komnaty a posunkem jí poručila, aby se přestala smát. Sama se usadila vedle ní a rychlým hmatem popadla odloženou látku a počala opět vyšívat. Vše se zdálo být na svém místě, jen psí stvoření nevědělo, co si najednou počít, a tak zalezlo pod stůl a lehlo si na chůviny nohy. Ta chtěla vykřiknout a rychle psa odehnat, když vtom se otevřely dveře a v nich se objevila paní Matylda zavěšená do nějakého pána, a za ní celé procesí hostů. Samé stejné tváře, povzdychla si Linette, povstala a společnosti se uklonila.

„Mé drahé dítě!“ vykřikla matka a chůva si pomyslela, že scény a herecké výstupy se tu naučila dokonale podle módy panující na královském dvoře.

Isabelka před pisklavým tónem nadskočila, poté poslušně povstala a uklonila se panstvu.

„Milovaná Isabelo, jak jsem se na tento den těšila!“ štkala matka a ostatní dámy s ní.

„Stalo se něco, drahá maman?“ tázalo se ustrašeně dítě.

Ještě nedokázalo rozeznat pravé slzy od těch falešných.

„Ach, ne, miláčku, Mon Dieu! Ty jsi ta nejhodnější a nejkrásnější holčička, kterou jsem kdy viděla.“

„Merci, maman. Smím tedy vědět, co se přihodilo?“

Matylda svižným krokem přistoupila k dceři a políbila ji na čelo.

„Isabelo de Arles, mám tu čest představit vám svého budoucího manžela, vévodu Thomase Dowella,“ řekla matka nadšeně a ukázala na vysokého, postaršího muže, který stál na konci místnosti. Měl tmavé vlasy protkané šedinami a hrubý výraz.

„Maman?“ nechápavě vykřikla dívka a nevěděla, co si má myslet. Uvědomila si jen, že se bude muset dělit o matčinu lásku.

„No tak, dítě! Copak ty nemáš radost?“ smála se hraběnka a pokynula muži, aby se přiblížil.

„Dobrý den, milá slečno!“ pravil uctivě se špatným přízvukem a Isabela vzhlédla k obrovi, který převyšoval i její matku a majetnicky ji objal okolo ramenou.

„Těší mne, monsieur Dowelle,“ řekla Bela a uklonila se muži, jak nejlépe dovedla. Přála si, aby byl její pes Alexandr velký a statečný a toho pána sežral.

„Není to skvělé?“ vykřikla Matylda nadšeně.

„Má dcera si jej zamilovala! Musíme to oslavit, drazí přátelé,“ radovala se Matylda a slzy, které měla před pár minutami v očích, byly najednou pryč.

Isabela matčino nadšení nesdílela. Celý večer musela s matkou rozmlouvat a slavit příchod nového pána. Do noci hrála na spinet a okolo půlnoci, nesmírně unavená, požádala matku o dovolení se vzdálit.

Angličan, Thomas Dowelle byl toho času ve své rodné zemi v nemilosti. Patřil k protestantům a svými řečmi se dostal do rozporu s Marií Krvavou, která vládla Anglii. Byla to fanatická katolička a protestanty upalovala. Musel proto opustit dvůr a uchýlit se do Itálie, tam však dlouho nepobyl a brzy zamířil do Francie na královský dvůr.

Madame Matylda, která nikdy na svůj domov nezapomněla, se do urostlého, o pár let staršího Thomase zamilovala jako mladá dívka. Teď již jenom stačilo požádat madame Dianu o rozmluvu s králem, který by jim udělil povolení ke sňatku.

Matylda již sama nemohla déle čekat, neboť byla v pátém měsíci a jen díky korzetům na ní nebylo nic znát. Thomas měl tři syny a jednu dceru v Anglii a nyní se těšil na dalšího potomka. Svatba se konala týden po Matyldině návštěvě u Isabely.

Hraběnka se svým sňatkem snažila opět upoutat pozornost všech bohatých lidí, a tak si šaty nechala ušít u nejlepší královské švadleny paní de Rose. Na tuto počest si nechala přivést snědé otrokyně, a je oblékla do temně modrého sametu, na hlavu jim umístila turbany podle tamního zvyku. Přehlídka těchto výstředností byla dokonalá a sama královna se nechala slyšet, že ta Angličanka má dobrý vkus.

Na svatbu se sjelo nejméně tisíc lidí. Matylda v rudých hedvábných šatech s odhalenými rameny a závojem přitahovala pohledy zvědavců.

Matylda však každého už delší dobu odmítala a sama měla oči jen pro svého pana Dowella. Ten se oblékl také do krajek a veselil se, co jeho hrdlo ráčilo.

Malá Isabela byla z této svatby trochu nesvá. Nejenže ji matka měla opustit, ale také čekala další dítě, a to se jí, zvyklé na veškerou pozornost, nelíbilo.

Svatební obřad se konal v Notre Dame a poté se slavnost přesunula do paláce du Toures, kde se konala honosná oslava. Hosté zpívali a tancovali až do rána. Hrály se všemožné hry a děti byly z některých z nich vykázány. Poté se panstvo odebralo do svých pokojů k spánku i k milování.

Jen jedna jediná dušička v du Toures nespala, byla to malá hraběnka. Ležela blízko svého Alexandra a tiskla jej k sobě.

Malá Isabela v dlouhatánské noční košili ležela a plakala. Nechtěla si připustit, že ztratila matku a také že jí maman sdělila, jakmile bude chtít žádat o její svolení, musí se nejprve zeptat svého otčíma. To se dívence nelíbilo. Bela byla vychovávána jako katolička a od svého pastora slýchala, že protestanti jsou ďáblové v lidské podobě, a tak se svého otčíma bála.

Když hodiny na věži počaly odbíjet šestou hodinu ranní, najednou se rozhodla, že si se svou maman musí promluvit.

Když procházela pokojem Linetty, našlapovala co nejtišeji.

Rychle proběhla přes velkou chodbu a dostala se do křídla své matky. Musela si po cestě vymyslet důvod k návštěvě, nemohla jen tak probudit svou máti a oznámit jí, že její nový muž je čert.

„Bude mne bolet bříško!“ rozhodla se.

Pokoje matčina služebnictva zvládla bez povšimnutí. Po tom svatebním maratónu byli všichni unaveni, a to měli za chvíli vstávat.

Bela se pomalu přiblížila k velkým dveřím a s vynaložením všeho úsilí se do nich opřela. Dveře se s vrzáním otevřely a odhalily jí matčiny komnaty. Prošla tedy hudebním salónkem a knihovnou a poté uslyšela smích. Vycházel z matčiny ložnice a ona se proto nenápadně přiblížila ke dveřím. Její matka něco řekla a poté se hlasitě zasmála. Mužský hlas také něco dodal, ale Isabela nerozuměla. Nejspíše to byla asi ta angličtina, kterou ještě neznala, pomyslela si.

Vytáhla se na špičky a otevřela dveře. Když vstoupila do komnaty, všimla si, že její maman leží pod tím Angličanem a sténá. Popadla ji hrůza a rozběhla se k posteli. Musela svou matku zachránit. Třeba se tomu muži nelíbilo, že se matka směje, a tak ji začal bít!

Mohutné tělo anglického obra bylo úplně holé a madame Matyldu nebylo téměř vidět. Aby ji tak udusil! polekala se dívka.

Steny pokračovaly a byly ještě hlasitější. Jednou se dokonce holčičce zdálo, že její matka volá Boha o pomoc.

Vrhla se na postel a odhrnula krajkovou přikrývku. Poté si vyzula botku a počala muže bít do zad.

Thomas vyskočil hrůzou a vylekaně se na malou holčičku podíval. Ta však nepřestávala s bitím a útočila dále jako divoká kočka.

„Parbleu!!!“ vykřikla čerstvá vévodkyně a s hrůzou se podívala na svoji šílenou dceru, která neohrabaně útočila malým střevíčkem, jako by to byla dýka.

„Okamžitě přestaňte, Isabelo!“ zvolala a uchopila ruku své dcery.

Isabelka se zarazila a nenávistně se podívala na Angličana, který se vyjeveně posadil a držel si před svým tělem barevnou přikrývku.

„Já jsem vás přišla chránit, maman! Můj pastor mi pověděl, že je to satan, a vy jste si ho vzala, drahá maman,“ vyhrkla nebojácně dcera.

„Nebojte se, neublíží vám! Je chlupatý jako čert, všimla jste si?“

„Jakže! Mon Dieu!!! Cožpak vám přeskočilo?“ kroutila Matylda nechápavě hlavou.

„To ne, maman! Slyšela jsem, že vám ubližuje, a přišla jsem vám pomoci,“ řekla nešťastná Isabela a nechápala, proč není matka ráda. Měla ji přece za její statečnost chválit, a ne se zlobit!

„Tak vy jste mne chtěla chránit před tělesnou rozkoší, má drahá! To je mi tedy novina! A co tady vlastně děláte bez zaklepání, a tak brzy ráno? A o jakém ďáblu to mluvíte?“ zeptala se Matylda.

„Mně není dobře, matko,“ odvětila naučeně dívka a schoulila se na postel, aby předstírala bolest.

„Ale to se podívejme, mademoiselle je nemocná a proč jste nezavolala chůvu, aby vám pomohla, když vás bolí břicho?“ vzkřikla prudce Matylda a poté popadla dítě za ručku a bolestivě ji sevřela.

„To mne to bříško už tak nebolelo, až jak jsem vstoupila do vašich komnat, matko, tak zase začalo.“

„No a to, když jste chránila mou čest a mého muže jste nazvala satanem, náhle jste se uzdravila, nemám pravdu, milý Thomasi?“ řekla žena a otočila se na nechápajícího muže.

„Já jsem nechtěla rušit, maman, jen jsem vás chtěla vidět,“ zakňourala Isabela a vstala z postele.

„A co to břicho, dcero?“

„To jsem si vymyslela, madame, chtěla jsem vás chránit a tak…,“ Bela však nestačila odpovědět.

„Marynno, Marynno! Pojď sem!“ zavolala paní domu a vyčkala, než volaná služka přiběhne.

Jakmile se tak stalo, přikázala: „Odveďte mou dceru do jejích komnat a požádejte, tedy poručte madame Linettě de Poivette, aby ji potrestala rákoskou. Sama se přijdu přesvědčit o splnění mého příkazu. Ještě jednou se bude malá mademoiselle potulovat po paláci samotná a žádná z vás si jí nevšimne, tak vás nechám zbičovat a zavřít,“ křičela rozlícená matka.

„Ano, madame,“ řekla tiše služebná a podívala se na malou slečnu.

„Ne, maman! Já jsem vás přišla přece navštívit a zachránit! Prosím, vždyť jsem nic neprovedla,“ rozplakala se dívenka nad tím, co slyšela.

„I královské děti jsou přísně trestány, a vy nebudete výjimkou, mademoiselle de Arles!“

„Ale maman…!“

„Již jsem poručila a příště nebudete chodit do mého pokoje bez dovolení, jinak budete vždy potrestána a líné služebnictvo za svoji nepozornost také!“ řekla již klidnějším hlasem matka a pokynula Marynně, aby její rozkaz vykonala.

„A nezapomeň vyřídit paní Linettě, že se skutečně ráno sama přijdu přesvědčit, jak se svého úkolu zhostila. Je to jen její chyba, že se má dcera chová jako bláznivý kněz,“ pronesla hraběnka. Poté se opět položila do náruče svého muže.

Isabela za sebou opět uslyšela smích a dovádění, když procházela poslední matčinou komnatou. V hloubce svého srdce počala toho anglického přistěhovalce nenávidět. Její návštěva u matky skončila rychleji, než mohla vůbec začít!

Udělený výprask se však ani tentokrát nekonal, protože madame Linette byla ráno příliš unavená. Odebrala jí ovšem psa a zamkla ji v pokoji, což považovala za nejvyšší možný trest.

Ani madame Matylda nedostála svému slibu a místo aby přišla zkontrolovat svůj příkaz, odcestovala se svým mužem do Aix vychutnat si líbánky na březích jezera du Bourget. A tak na dcerku zapomněla a nechala ji samotnou v Paříži. Isabela byla prvních pár dnů ráda, že unikla trestu, ale poté se jí začalo po matce stýskat. Nemohla pochopit, že jí maman ani nenapsala a nechala ji skoro do Vánoc samotnou.

Vánoce byly toho roku velmi chladné a pro malou holčičku to znamenalo další období zábavy a plesů. Jelikož se pařížská smetánka nudila až k smrti, pořádala neustále bankety, popravy a hostiny. I když byla Isabela bez své maman, byla neustále zvána ke dvoru a do paláců, kde dělala šlechtickým dětem společnost. Vždy se to odehrávalo za doprovodu paní d’Estrées, která měla tři dcery o trochu starší, než byla Isabela. Dívky si velmi rozuměly, a tak malé Isabele utekl čas bez matky docela rychle. Přes den se dívka bavila, učila se, tancovala a radovala se z nových šatů, šperků, hraček. Avšak navečer se vždy dala do pláče a po své matce truchlila, než ji chůva Linette poslala spát.

Dva dny po Štědrém dnu se na slavnostní večeři dostavila také madame Diana a oznámila malé hraběnce, že její matka již brzy přijede. Je prý nyní v Louvru a všem ukazuje své štěstí. Během druhého dne se Isabela dozvěděla, co bylo matčino štěstí.

Hrála zrovna na spinet ukolébavku pro neustále spícího Alexandra, když k ní vstoupila Matylda Dowelle v celé své kráse.

Isabela málem oněměla úžasem. Pomalu přestala hrát a opatrně přistoupila ke své matce, kterou osm měsíců neviděla.

„Bon jour, madame!“ pravila překvapeně a upřela na svou matku tázavý pohled.

„Ach, mé dítě!“ vykřikla Matylda a svou dcerušku zasypala polibky.

„Tolik se mi po vás stýskalo, má drahá. Jste o hodně vyšší a jak vám to sluší. Máte ty nejkrásnější oči, jaké jsem kdy viděla,“ pravila šťastně a tiskla svou vylekanou dcerku dál.

„Vůbec jsem netušila, kdy přijedete, matko, moc jsem se o vás bála.“

„To je od vás tak milé, drahoušku Isabelo! Však i já jsem o vás měla strach, ale musíte pochopit, že jsem nemohla opustit Aix. Byla jsem trochu chorá a potom se narodilo to maličké a na cestu za vámi jsem nemohla ani pomyslet!“ Hrdě ukázala za sebe. Stála tam dívka v prostých šatech s malým dítětem v náručí.

„Tak to je malý Henry, mé dítě! Narodil se před osmi týdny a je ještě stále trošku maličký, ale my vše doženeme!“ pravila matka a vzala si dítě do náručí.

„Tak to je můj bratr, maman?“ vykřikla překvapeně Isabela a pozorně si prohlížela malé, červené tělíčko. Představovala si ho docela jinak. Jeho otec byl přece samotný čert, a tak měl mít ten malý klučík místo nohou kopyta a měla z něj smrdět síra. Místo toho byl bez vlásků a byl cítit mlékem.

„Můžu si s ním hrát, matko?“ optala se a váhavě se děťátka dotkla, aby zjistila, zda má alespoň ta kopyta.

Matka se zasmála vysokým hrdelním smíchem a dítě raději podala služce.

„Co vás nemá, vždyť to bude trvat ještě pár let, než si spolu budete vůbec hrát! Je tak maličký a křehký!“

Isabela musela uznat, že má její matka pravdu. Žádné hry pro batolata neznala a také si již dávno slíbila, že dítě nebude mít ráda.

Mezitím se matka pohodlně usadila do velkého křesla a vzala svou dceru na klín.

„Vypadáte skutečně skvěle, má milovaná. Prý také děláte velké pokroky v angličtině, což mne nesmírně těší a vašeho otce bude určitě taky,“ řekla Matylda a Isabela si všimla, jak je její matka velmi pečlivě nalíčená. To se jí na ní nelíbilo. Milovala svou maman z Provence a ne tuto skoro cizí paní, která se uráčila přijet po osmi měsících domů a místo omluvy se neustále jen smála.

„Zůstanete zde, madame?“ zeptala se opatrně Bela, jako by chtěla mít jistotu, že madame Matylda zase nezmizí. Pociťovala v celém žaludku velký strach, že ji matka opět opustí.

„Ano, má drahá! Dokud se situace v Anglii neuklidní a stará královna nezemře, tak ano.“

„A pokud zemře, tak zase odjedete?“

„Myslím, že to tak bude. Thomas chce, abychom jeli všichni do Anglie a žili tam jako Angličané, mé dítě. Vy samozřejmě také, pokud budete chtít. Ale do vaší svatby vám patří Arles a tak by bylo nejlepší, kdybyste odjela do Provence a starala se tam o své statky, ale to až vám bude patnáct let, Belo.“

„Ale to já nechci, maman! Mně se tu líbí a mám tu přátele. Dokonce jsem jednou složila báseň pro Marii Skotskou a ona z toho měla velkou radost a darovala mi prsten!“ řekla chlubivě Bela a Matylda ji políbila do vlasů. Měla své dítě pořád ještě ráda.

„Co to říkáte, drahá? Co kdybychom se šly projít do zahrad, kde to máte tak ráda. Je sice zima, ale je tam krásně. Uděláme si spolu pěkný den a já vám budu vyprávět o Aix a o nádherném jezeru du Bourget,“ navrhla Matylda a již dopředu věděla, že její dcerka bude souhlasit.

„Doopravdy, maman, si na mne uděláte čas? Budu moc šťastná. V zahradách jsem nebyla už několik týdnů, protože je zima a chůva mě nechce nikam pouštět,“ odvětila Isabela a v očích se jí zaleskly plamínky štěstí, které u ní madame Matylda tak dobře znala.

„Tak tedy pojďme, snad za tu chvíli venku nezmrzneme,“ zasmála se hraběnka a podala své dceři ruku. Bela se jí pevně chytila a na matku se usmála.

Paní pokynula služce. Ta ihned přispěchala, nasadila dítěti plášť a návlek na malé ručky.

„Maman?“

„No, co ještě, mademoiselle!“

„Mohu si s sebou vzít také Alexandra?“ zeptalo se dítě potichu, protože vědělo, že madame nenávidí psy a Alexandra obzvláště. Ale Matylda dnes neměla srdce své dceři něco zakazovat, a tak souhlasně pokývala hlavou.

Isabela vypískla radostí a rychle se hnala k divanu, na kterém spal pes. Vzala ho do náručí a pustila na zem. Psík se musel probudit a otevřít oči. Mžoural do světel pokoje a nechápavě třepal ušima.

„Drahá Belo, pokud jste již nachystaná, tak se můžeme vydat na cestu. Za pár hodin bude tma a mráz, nechci, abyste se nachladila,“ vyzvala ji matka a Isabela jen poslušně pokývala hlavičkou a pobídla psa k odchodu.

Celé odpoledne se velká i malá dáma procházely po zamrzlé zahradě, obdivovaly ledové sochy i ojíněné stromy; když počalo zapadat slunce a mráz začal nepříjemně štípat do očí i tváře, vydaly se do Paříže nakupovat.

Bylo tu velké místo plné obchodů i obchůdků, kde se setkávala chudina se šlechtou.

Když dámy vstupovaly, u velkých, masivních dveří sedělo několik žebráků. Bela na ně vytřeštila svůj nevinný pohled a nešťastně se podívala na svou maman. Ta měla hlavu vzhůru a dělala, že je nevidí.

„Smilujte se, vzácná paní! Už několik dní jsem nejedla a mé dítě také ne,“ zanaříkala žena v roztrhaných hadrech a v náručí svírala malé dítě. Batole mělo bosé nožky a na sobě jen špinavou deku. Bela se málem rozplakala a rozběhla se k ženě.

„Mademoiselle, mademoiselle!“ slyšela za sebou volání své matky, ale dělala, že je neslyší, a pospíchala k schoulené ženě. Těsně před ní se zastavila a i přes silný mráz ucítila nepříjemný zápach.

„Proč nemá tvé dítě boty, ženo, vždyť se nastydne?“ zeptala se Bela.

„Jsme příliš chudí, mademoiselle, umíráme hlady. Má nejstarší dcera zemřela včera ráno a mé nejmladší zemře brzy také,“ rozplakala se žebračka a přitiskla své dítě na svou hruď. Batole mělo červený nosík a úplně promodralé rtíky.

„Tady máš můj plášť. Dej ho dítěti, ženo, víc nemám,“ povzdechla si Bela a ohlédla se po maman. Ta jí už byla v patách. Isabela si ještě z prstu stačila sundat zlatý prsten a hodila ho rychle ženě. Šperk dopadl s cinkotem na kamennou zem a žebračka po něm okamžitě vztáhla ruku a zašeptala.

„Bůh ti to zaplať!“

Isabela se na ni usmála, ale odpovědět už nestačila, madame Matylda stála za ní i se dvěma vojáky.

„Dcero! Za takovými lidmi nesmíte chodit, můžete od nich chytit nějaké nemoci či dokonce mor! Copak necítíte, jak zapáchají?“ zlobila se matka a na svou dceru se zle podívala. Holčička pod přísným pohledem sklopila hlavu.

„Stráž!“ zvolala Matylda a blýskla po žebračce očima.

„To ne, maman!“ zaplakala dívka.

„Vy mlčte, dcero! Co jste provedla, je trestuhodné! Hraběnka se přece nemůže vybavovat s žebrotou. Jak byste pak chtěla vést své panství, když byste se nade všemi slitovala, to byste měla plné paláce chudiny a nikdo by nepracoval. Vaše chůva vás v tomto zanedbala!“ okřikla Isabelu matka a ukázala dvěma vojákům na sedící žebračku.

„Dovolovala si obtěžovat mou dceru! Jak to, že je taková havěť tady trpěna, okamžitě je dejte zavřít a popravit!“

Strážní se na sebe podívali a s povzdechem začali vyhánět sedící a polozmrzlé žebráky ven.

„A vy, mademoiselle, pojďte raději dovnitř, koupím vám tam nový kabát, ať vám není zima.“

„Odpusťte, matko, ale bylo mi té ženy líto. Co s ní teď bude?“ špitla holčička a nemotorně si upravila své vlásky.

Matylda se chvíli rozmýšlela, než jí odpověděla.

„Isabelko, být na někoho hodný a cítit s chudými je dobrá vlastnost králů, ale pro nás to neplatí. Můžeš žebrákům dávat almužny, před kostely je jich vždy požehnaně, ale s žádným se nebav, rozumíš? Musíš se naučit uplatňovat své postavení. Copak ty trpíš hlady, dítě?“ matka na dítě po dlouhé době promluvila neformálně a Bela k ní pocítila lásku.

„Ne, netrpím maman,“ přiznala a nechala se zavést dovnitř.

„Příště za nikým už nepoběžím, madame. Ale teď se chci podívat na ty hračky, co tady mají.“ Bela se jen blaženě rozhlížela a brala všechny ty nádherné látky, šaty, šperky a hračky do ruček. Malý Alexandr se za ní ploužil unaveně a všechny přítomné dámy očichával. Bela se tomu smála a matka musela taky. Pyšně si se svou dcerkou vykračovaly a klevetily s dámami ode dvora, které zde trávily volné chvíle.

Celý ten boží den byl pro Isabelu úžasný a od své matky se nevzdálila ani na chvíli.

Od toho dne, kdy se vrátila hraběnka do paláce, se opět konaly jen plesy a okázalá představení. V hlavních rolích vystupovala rodina Dowellova a malá Isabela de Arles. Bela se pilně učila, a tak byla za chvíli nejchytřejší dívkou, kterou kdy její starý italský učitel vyučoval a po hodinách výčitek a trestání ji začal často chválit a velebit její talent.

Madame Matylda si brzo všimla, že Bela vyrůstá do krásy. Navíc měla vše, co si jen přála: lásku, peníze, dostatek jídla i mnoho přátel, neznala žádné starosti. Byla to krasavice a všichni kavalíři z okolí a jejich otcové po ní hleděli jako po dobré partii. Nikdo z nich nemohl tušit neblahý osud, který krásnou mademoiselle čekal.

Třetí kapitola

V tom zlém roce 1559, který předpověděl i samotný mistr Nostradamus, byl ve Francii uzavřen mír v Cateau-Cambrésis, který zakončil dlouholeté nepřátelství mezi Španělskem a Francií.

Španělský král Filip II. se měl oženit s dcerou Jindřicha II. Alžbětou a jeho sestru Markétu si měl vzít vévoda Savojský.

Na počest této dvojité svatby se konal na nádvoří Louvru veliký rytířský turnaj, při kterém měl zápasit i sám král Francie, milovaný Jindřich II. Ta nejbohatší a nejurozenější smetánka se rozjela do Paříže a všichni se chtěli dostat na seznam pozvaných. Nebylo to však lehké, jelikož jednu část sestavovala milenka a druhou manželka!

Lady Matylda usilovala, aby na tuto událost dostala s celou rodinou pozvání, ale naštěstí tu byla jejich stará dobrá madame Diana a ta milou rodinu Dowelle pozvala do Louvru mezi prvními.

Vévodkyně nechala svého tříletého synka doma a společně s Thomasem, Isabelou a v doprovodu madame d’Estrées se vydali kočárem do Louvru.

Stovky kočárů se řítily stejným směrem a ulici zaplavil hluk a řev. Kočí se hádali mezi sebou a panstvo je hubovalo. Potulní umělci si všude stavěli stany a snažili se pobavit lidi. Mladé květinářky nosily ulicemi své velké koše plné květin, které vydávaly omamnou vůni.

Isabelu turnaje moc nezajímaly, a tak byla ráda, že se mohla konečně usadit do svého sedátka a pozorovat zápasy. Vtom se ozvalo velké provolávání slávy a na nádvoří se objevila zahalená postava samotného Jindřicha II.

Dav jásal a dvorské dámy mu mávaly kapesníčky, až se jim zápěstí ověšená zlatými šperky rozcinkala.

Dívenka taktéž povstala ze svého místa a máváním a tleskáním vzdávala králi hold. Ten se rozjel k mase svých poddaných a dvorně se uklonil před nimi. Jeho první úklona směřovala k baldachýnu jeho ženy a dětí. Ovšem ta druhá, uctivější a láskyplnější, byla pro madame Dianu, která byla jako vždy celá v bílém a usmívala se. Král jí lehce pokynul a zamával na ni. Poté se otočil a na koni docválal na své turnajové místo. Během krátkého okamžiku se na tom samém místě objevil hrabě Montgomery, taktéž vítán potleskem. Dojel ke svému králi a políbil mu ruku. Poté muž, který na turnaj dohlížel, dal oběma bojovníkům pokyn se vzdálit na určitou vzdálenost a přichystat se k boji.

Isabela si poopravila volánky a neposedně natahovala krček k závodišti, až ji maman hubovala. Byla ještě příliš malá, aby vše dobře viděla, ale hlasy davu jí napovídaly, že se jedná o napínavý souboj. Nenápadně povstala a sledovala mužské obry v těžkém kovu, kteří zápasili o vítězství. Král byl lepším jezdcem než chudák Angličan Montgomery. Cválal jako o závod a snažil se protivníka vyhodit ze sedla. Jeho brnění se mu lesklo a lid mu provolával slávu čím dál hlasitěji, až se dívce zdálo, že jí zalehnou uši a srdce jí vyskočí z hrudi.

Isabela si všimla madame Diany, která nepřetržitě mačkala hedvábný kapesníček a nechávala se ovívat svou hlavní dámou. Oproti tomu královna Kateřina seděla nehnutě na svém místě a výraz její tváře napovídal tomu, že turnaj vůbec nesleduje.

Boj se pomalu dostával do posledního kola a chudák Montgomery měl svůj dřevec v jedné straně nalomený. Nevzdával se a bojoval i s touto nevýhodou.

Mladinká Isabela tlačila své prstíčky v dlani a přála si štěstí pro krále. Již se viděla, jak mu provolává na konci boje slávu, když vtom se stala hrozná věc. Král se střetl s hrabětem a ten na něj zaútočil zlomeným dřevěným kopím. Nešťastnou náhodou pahýl dřevce nadzvedl přilbu Jeho Veličenstva a vnikl okem přímo do královské hlavy. Mladý král zatápal na místě a snažil se udržet na svém koni. Potácel se však dále a po chvilce upadl na udusanou zem nádvoří a zůstal nehnutě ležet.

Dav v tomto okamžiku vyděšeně zmlkl.

Hrabě Montgomery ke králi na svém koni docválal a jedním pohybem z koně seskočil a padl na zem. Kolem se rozhostilo mrtvolné ticho.

Potom se ozval výkřik: „Pomozte králi, pomozte mu někdo!“

Spousta sluhů a dvořanů povstala a rozběhla se na nádvoří k nehybnému tělu svého vládce.

„Mon Dieu!!!“ zvolala Matylda a zakryla své dceři oči. Isabela sebou ustrašeně trhla a v této chvíli si snad ani neuvědomovala to, co se stalo.

„To je ale neštěstí, to je neštěstí,“ slyšela kolem sebe vylekané hlasy dvořanů a poddaných.

„Je král mrtev?“

„Zavolejte lékaře, ale nejlepšího lékaře!“

„Musí to být Ambroise Paré, jen ten mu dokáže pomoci!“

„Král žije!“

„Král je mrtev!“

K Isabelinu oušku doléhaly ze všech stran hysterické hlasy. Ona sama se dala do tichého pláče a myslela na chudáka krále, který tam ležel na chladné zemi a možná že již odcházel do země Pána Boha, o které Isabele vyprávěl kněz.

„Neplačte, má drahá, musíme se odsud dostat, než nás ten dav umačká,“ řekla maman a popadla ji za ruku. Isabela se nemohla hnout z místa. I přes svůj uslzený pohled neustále viděla ležícího krále a spoustu lidí, kteří jej pomalu zvedali a snažili se ho položit na nosítka. Také zahlédla zarudlou tvář vzlykající madame Diany, která klečela u těla svého milence.

„Jdeme, mademoiselle!“ křikl na ni Thomas Dowelle, až Isabelka nadskočila.

„Odvedu vás s matkou do bezpečí, jen mne musíte následovat!“ poručil jí stroze a vedl dívku i s matkou hustým, hlučícím davem ven.

Jejich kočár byl na stejném místě, jako když vystupovali. Okolo stálo asi tucet chudáků, kteří se přiběhli podívat zblízka. Šlechta se mezi nimi pletla a každá dáma marně volala na svého sluhu, který běžel pro kočár.

„Mon Dieu, je tady!“ zvolala madame Matylda a se zvednutými suknicemi se rozběhla k vozu.

„Musíme hned domů, Belo, nastupte!“ rozkázal otčím, a pak svou silnou paží pevně uzavřel dvířka kočáru.

„Takové neštěstí, Thomasi, co jen budeme dělat? Kdoví, čeho je ta italská mrcha schopná,“ lamentovala celou cestu do paláce Matylda, narážela na původ královny Kateřiny, která pocházela z Itálie, a její manžel jí souhlasně naslouchal a hladil ji po ruce.

„Spoléhej na vliv králových rádců a jeho přátel. Než je královna Kateřina odstraní, uteče mnoho času, zatím jsme v bezpečí, ale nebudeme raději nikam chodit. Musíte odmítat všechna pozvání, drahoušku, vymluvte se třeba na své zdraví.“

„Máte pravdu, zůstaneme doma a nikam nepůjdeme. Kdo by nyní pořádal oslavy, když je král mrtev,“ zanaříkala Matylda a otřela si kapesníčkem své velké oči. Bela ji pozorně sledovala a nechápala, proč říká takové věci. Žádné nebezpečí jim přece nehrozilo a král stále ještě žil. Isabelka už své rodiče raději neposlouchala, otec mluvil ve své řeči, které ona rozuměla jen z poloviny, a tak se vmáčkla do rohu kočáru a pevně sevřela ručkou malý křížek, který se jí houpal na krku. Zavřela oči a modlila se za duši nebohého krále.

Ani sám veliký a slavný královský lékař Ambroise Paré nedokázal Jeho Výsosti pomoci. Král Jindřich II. umíral v bolestech deset dnů a nocí. Jedenáctého dne se již neprobral k vědomí a lékař určil jako příčinu smrti krvácení do mozku způsobené jeho smrtelným zraněním.

Královna Kateřina Medicejská okamžitě vzkázala vévodkyni z Valentinois:

„Umírající král patří své královně a madame se má neprodleně odebrat do svého paláce a ihned vrátit klenoty a těch tisíc darů, o nichž královna dobře ví!“

Tím definitivně skončila vláda Diany de Valentinois a počalo kruté období Kateřiny Medicejské.

Nešťastný hrabě Montgomery uprchl do Anglie a s ním i spousta protestantů, kteří se báli o holý život. Mezi nimi byl i Thomas Dowelle se svou ženou a synem.

A tak začalo pro dospívající Isabelu de Arles smutné a chladné období. Odchod své matky velmi těžce nesla, ale odmítla připojit se k nim a vydat se s nimi do Anglie. Jejím domovem byla Francie a novou matkou se stala Linette de Poivette, která dívku utěšovala, když celé noci proplakala.

Na královský dvůr už nechodila tak často jako dříve, i když se novým králem stal její oblíbený bledý a věčně churavý František II., sotva šestnáctiletý manžel Marie Skotské. Na jejich korunovaci nemohla Isabela dlouho zapomenout. Katedrála v Notre Dame zářila a nevěsta vypadala jako anděl, který přiletěl ze samotného nebe. Zdálo se, že radovánky nebudou opět brát konce, když jim královna matka připravila malé překvapení a podnikla útoky na hugenotské kacíře.

Pár měsíců po svatbě byla Bela povolána na audienci ke královně Marii, která si ji přála mít ve své družině dívek a žen. Isabela své nové paní přísahala poslušnost a odstěhovala se do královského paláce.

Sama se tak stala ve svých necelých dvanácti letech svědkem desítek poprav, při kterých musela být jako dvorní dáma královny přítomna.

Poprava probíhala vždy tak, že se celý dvůr v čele se sedícím králem, jeho manželkou a jeho matkou usadil na velkém balkóně paláce. Na nádvoří přivedli napůl živé hugenoty, místní protestanty a odpůrce katolické víry. Královna matka nedělala rozdíl v mučení a zabíjení mužů, žen a dětí. Ubožáka přivlekli tři strážní na popraviště a král dal pokyn k zahájení. Nebožáci byli nejčastěji upalováni zaživa na speciálně postavených hranicích, které nedovolovaly, aby se odsouzený udusil kouřem, ale aby trpěl co nejdéle, než mu pukla hlava.

Na jednom takovém představení mladý král málem hrůzou omdlel. Avšak jeho obětavá a nebojácná manželka jej takové podívané ušetřila, když ho odvedla do společných komnat a nedovolila mu dívat se na další popravy. Stará královna svému nejstaršímu synovi za zbabělost pořádně vyhubovala.

Služba v královském paláci pro mademoiselle Isabelu de Arles netrvala dlouho, neboť jeden rok po smrti krále Jindřicha zemřel i nový král František II. Mladá královna Marie Stuartovna byla královnou matkou vyhnána z Francie, neboť ta se obávala zájmu nového krále o krásnou vdovu, a tak ji vypudila zpět do Skotska.

Nový král Karel IX., kterému bylo jen deset let, byl plně v rukou své matky a na její pokyn vyhnal všechny přátele ode dvora. Na seznamu neoblíbených byla i slečna de Arles, snad kvůli svému dávnému přátelství s madame Dianou.

Čas v pařížském paláci letěl jako voda a z mademoiselle de Arles se pomalu stávala krásná mladá dívka na vdávání. Zatímco její přítelkyně už byly všechny zadané či zasnoubené, ona jediná se těšila svobodě a volnosti.

Celé dny trávila procházkami v zahradě a toulkami na svém koni v lesích v okolí Fontainebleau. Studiem v poslední době pohrdala a svým profesorům dělala naschvály. Místo biflování jazyků a čtení nudné prózy se celým svým srdcem věnovala vášnivému dopisování s místními kavalíry.

Její vznešené kamarádky rády utíkaly svým gardedámám a potají se scházely v Isabelině paláci se svými milenci a snoubenci. Některým dámám se stalo, že přišly do jiného stavu a musely odejít do kláštera, anebo se provdaly za venkovského šlechtice.

Bela byla vášnivou hostitelkou a skoro každý den uspávala nebohou Linettu nějakým nápojem, aby nic nevěděla. Víno vždy teklo proudem a mladíkům se po něm rozvazoval jazyk a oni počali být mírně nespolečenští, když dámám chválili jejich krásná ňadra a zaoblené křivky. Isabela tyto sešlosti nazývala svým rájem neřesti, ale sama byla na svou poctivost velmi opatrná. Až do té doby, než potkala svou velkou lásku, monsieura de Blois.

Bylo červencové odpoledne, teplé a nasáté blížící se bouřkou, když se do paláce u Svatojakubské brány dostavil posel a přinesl malé psaníčko zasypané růžemi a jasmínem.

Isabela lenošila ve svém obrovském pokoji a zhlížela se v zrcadle. Její komorná jí jemnými pohyby kartáčovala hedvábné vlasy a prozpěvovala si.

„Buď zticha, ty huso, nebo tě dám vyhnat!“ okřikla ji dívka a zamračila se, až komorná strachem odstoupila.

„Velice se omlouvám, mademoiselle hraběnko, nechtěla jsem vás svou písní rozhněvat. Od této chvíle budu mlčet,“ zašeptala poslušně žena, která se slečnina hněvu bála více než biče.

„To ti také radím, Mariano! Určitě bys mne vyrušovala ve čtení mých listů, a to nemám vůbec ráda, tak si raději hleď práce a pokud mi zkřivíš či ohneš jeden vlásek, nechám tě umřít hlady!“ zahrozila dívka a zlomyslně se jí smála.

Jednou už hladomornu použila. Potrestala tak před dvěma lety služebnou a nechala ji deset dní ve sklepě jen o vodě. Služka zemřela dříve, než jí trest vypršel. Když otevřeli sklepení, nalezli ji různě pokroucenou s obličejem pokrytým boláky, které dostala z nečisté vody.

„Raději zmiz a nech mne o samotě, ať mám klid!“ rozkázala zlostně hraběnka a prudce Marianu odstrčila rukou.

„A pokud by se po mně ptala chůva Linette, tak jí pověz, že jsem usnula, že mne nesmí nikdo rušit! Je to jasné, ty hlupačko!“

„Ano, milostivá slečno hraběnko, vše, co si přejete, splním,“ zašeptala ustrašená služka a pomalými kroky se došourala ke dveřím a raději zmizela za nimi.

Isabela se jejímu strachu hlasitě zasmála a obrátila svůj pohled do zrcadla. S obrázkem, který se jí naskytl, byla nadmíru spokojená. Měla andělskou tvář, která nesváděla ke hříchu či nemravnosti. Ba naopak, vyzývala k laskání a hlazení. Úzký obličej jí lemovaly husté, vlnité lokny, které se linuly v houfech na ramena a padaly neposedně na záda. Její tyrkysově zelenkavé oči zářily jako kočičí královně a rty se ztrácely pod červení.

Měla velmi bledou pleť a nádherně oříškovou barvu vlasů. Připadala si jako bohyně Afrodite, za kterou se při každém maškarním plese převlékala.

Byla spokojená sama se sebou, a proto také nyní hbitě vyndala růžový lístek z košíku voňavých květů a počala číst. Slova i věty jí připadaly tak známé a jí se zmocňovala touha toho muže obejmout a políbit. Psal jí skoro denně.

Bylo jí čerstvých sedmnáct let, ale postavou i povahou byla již žena. V jejích letech se dívky vdávaly a ona byla ráda, že není jednou z nich.

Vévoda de Blois byl okouzlující mladík a psal krásné Isabele již několik měsíců. Skládal pro ni verše a ona o něm v bezesných nocích snila. Nevěděla, co je to milování, o kterém jí tak často vyprávěl, ale nemohla se ho dočkat. Zdráhala se napsat matce do Londýna a požádat ji o svolení vdát se za vévodu. Bála se, že se maman rozzlobí a pošle ji na venkov. Proto také svoji lásku nedávala najevo a střežila své tajemství i milostné dopisy jako oko v hlavě. Prozatím jí štěstí přálo, nikdo v paláci si toho nevšiml. Jen snad její psík, Alexandr II., který se rozvaloval na psím křesílku a ufuněně se obracel a neustále hledal lepší místečko k lenošení.

„Ach, mon chéri!“ zvolala dívka a přitiskla psaníčko ke svým rtům.

„Jsem tak šťastná, Alexandře II., že ani nebudu moci usnout. Můj pán mě žádá, abych ho pozvala na odpolední čaj k nám do paláce. Nemohu tomu ani uvěřit!“ pravila svému již spícímu příteli a počala tančit. Milovala dovádění na parketu a vystačila si i sama jako dobrá tanečnice. Bosa pobíhala od zrcadla k oknu a vesele se smála. Vlasy se jí přitom rozpustily a pokryly jí ramena i velkou část zad až k pasu.

„Ihned mu musím odpovědět a přiznat mu své city!“ zvolala a usedla k malému stolku. Popadla ostrouhané pero a dala se do práce. Měla úhledné písmo, ale žádné oslovení se jí nezdálo malebně napsané, a tak měnila jeden papír za druhým. Po necelé hodince se konečně dostala k úvodu a do pozdního odpoledne měla napsán první odstavec listu.

„Miluji vás, mon chéri Pierre, již nyní jsem vaší otrokyní. Zmocněte se mé duše, neboť ji uchvátil Bůh lásky a mé srdce bez vás nemůže být!“ přečetla nahlas poslední větu a začervenala se.

„Líbí se ti to, Alexandře?“ zavolala na pejska, který vrtěl spokojeně ocáskem. Alexandr II. byl potomkem jejího milovaného pejska, kterého dostala jako dítě.

„To jsem ráda, že se ti to líbí, drahoušku, ale nejsem tak smělá, abych do listu napsala tak odvážná slova. Raději začnu znovu a vynechám poslední část. Nyní musíme vymyslet způsob, jak psaní dostaneme z paláce. Linette nás hlídá jako ostříž a já sama se neodvážím bez doprovodu na ulici.“ Rozběhla se ke dveřím a zazvonila na zvonek zavěšený na zdi. Jakmile zacinkal, Alexandr II. se rozštěkal. Během krátké chvíle se ve dveřích objevila Mariana v modré zástěrce a černých šatech.

„Přála jste si, slečno?“ pravila udýchaně a urovnávala si lem zástěrky.

„Ano, ty hloupá! Ukliď tady ten nepořádek a zaveď mne k madame de Poivette. Také zavolej toho nejspolehlivějšího posla a předej mu tento dopis,“ nakázala jí.

Dívka ztuhla a zakroutila hlavou.

„To nemohu, mademoiselle…“ zavzlykala Mariana, „madame to zakázala!“

„Jak se opovažuješ! Pokud mne neposlechneš a toho posla nepovoláš, stáhnu ti tvou hrubou venkovskou kůži z těla, ty mrcho!“ vykřikla výhrůžně Isabela a popadla o hlavu vyšší Marianu za vlasy.

Ta jen hlasitě sykla a rozplakala se.

„Dobrá, paní, poslechnu váš příkaz, ale jestli se to madame de Poivette dozví, vyžene mne a já zemřu hlady, když ztratím práci!“ špitla Mariana.

Table of Contents

PROLOG

KNIHA PRVNÍ

První kapitola

Druhá kapitola

Třetí kapitola

KNIHA DRUHÁ

KNIHA TŘETÍ

KNIHA ČTVRTÁ