Iny Lorentzová

únos

Vandrovní apatykářky

IKAR

Iny Lorentz

DIE ENTFÜHRUNG DER WANDERAPOTHEKERIN

Copyright © 2018 by Knaur Verlag. An Imprint of Verlagsgruppe Droemer Knaur GmbH & Co. KG, Munich

Alle Rechte vorbehalten

Jacket design © ZERO Werbeagentur, München

Jacket photo © Fine Pic, München / shutterstock

Translation © 2023 by Vítězslav Čížek

ISBN 978-80-249-5172-0

Obsah

PRVNÍ DÍL

1

2

3

4

5

6

7

DRUHÝ DÍL

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

TŘETÍ DÍL

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

ČTVRTÝ DÍL

1

2

3

4

5

6

7

8

PÁTÝ DÍL

1

2

3

4

5

6

7

8

ŠESTÝ DÍL

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

SEDMÝ DÍL

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

OSMÝ DÍL

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

DEVÁTÝ DÍL

1

2

3

4

5

6

7

8

DESÁTÝ DÍL

1

2

3

4

5

6

7

8

9

JEDENÁCTÝ DÍL

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

Glosář

Historický přehled

Osoby

Königsee

Justová, Klára – vandrovní apatykářka

Just, Tobias – Klářin manžel

Just, Martin – osmiletý syn Kláry a Tobiase

Justová, Magdalena – osmiletá dcera Kláry a Tobiase

Justová, Hilda – dvouměsíční dcera Kláry a Tobiase

Kuni – kuchařka a služka u Kláry a Tobiase

Liese – Kunina neteř, služka u Kláry a Tobiase

Just, Rumold – Tobiasův otec

Justová, Marta – manželka Rumolda Justa

Gréta – služka Marty a Rumolda Justových

Frahm, Wilhelm – úředník v Rudolstadtu

Frahm, Waldemar – bratranec Wilhelma Frahma a úředník v Königsee

Brüser – úřední sluha

Klaus – vandrovní apatykář

Zacharias – vandrovní apatykář

Hofmann – laborant v Königsee

Lensing – laborant v Königsee

Philipp, Hans – synové laborantů

Friedrichsthal

Friedrich IV. – říšský hrabě von Schwarzburg-Friedrichsthal

Anna Sybilla – matka Friedricha IV.

Henrietta Augusta – babička Friedricha IV.

Geraldina von Trenzen – dvorní dáma Anny Sybilly

Heinrich von Trenzen – člen rady regentů

Juliana von Ziegenwaida – dvorní dáma Anny Sybilly

Kornelius von Zander – člen rady regentů

Differt – komorná Henrietty Augusty

Gabi – služka na zámku Friedrichsthal

Ilse – komorná Anny Sybilly

Gusti – služka na zámku Friedrichsthal

Rudolfa Ludoviciusová – ošetřovatelka Friedricha IV.

Manfred – sluha na zámku Friedrichsthal

Stratmann – osobní lékař Anny Sybilly

Christian von Sachsen-Hildburghausen – vysoce urozený host na Friedrichsthalu

Tomassini – italský hrabě

Historické osobnosti

Friedrich Anton – kníže von Schwarzburg-Rudolstadt

Johann Ernst – kníže von Sachsen-Saalfeld

První díl

Kdo seje vítr

1

Klára se dívala na svou přítelkyni Martu s potěšením, zároveň však i s pochybami. „Opravdu jsi v naději?“

„Porodní bába to tvrdí. Už třikrát jsem neměla měsíčky, a na to, abych už byla v přechodu, jsem přece jen ještě moc mladá,“ odpověděla Marta ležérně.

„Samozřejmě že ne, jsi dost mladá na to, abys měla ještě tucet dětí.“ Klára si ji přitáhla k sobě a objala ji. „Mám z toho radost za tebe.“

„Já jsem taky ráda, protože teď se ukáže, že nejsem žádná uschlá vrba, jak pořád tvrdili příbuzní mého prvního muže.“

Marta to pronesla jízlivě, protože oba bratranci i sestřenice jejího zavražděného manžela dělali všechno možné, aby jí za pozemky koupené za její peníze vyplatili co nejméně. Soudní proces se táhl přes dva roky, než se Marta ubránila neoprávněným požadavkům kircherovského příbuzenstva.

„Bez tebe, tvého Tobiase a mého Rumolda by se té sebrance podařilo připravit mě o všechno, a ještě mě nechat vypovědět ze země,“ dodala k tomu potichu.

Klára ji jemně cvrnkla do nosu. „Nesmíš myslet na špatné věci, ale na nový život, který v tobě vzniká.“

„Vždyť to taky dělám. A hrozně moc se na něj těším!“ opáčila Marta tónem, který ovšem k jejím slovům dvakrát nepasoval. Potom vzala Kláru za ruku. „Co myslíš, že tomu řekne Tobias? Nedávno mu bylo třicet, a teď najednou dostane malého bratříčka nebo sestřičku.“

Klára se zvonivě rozesmála. „Jestli je tohle tvoje jediná starost, tak tě můžu uklidnit. Bude se na ně těšit, protože si vždycky přál sourozence, ale Bůh je jeho otci a matce nedopřál.“

Ale to nebyla vhodná slova pro uklidnění těhotné ženy. Magdalena Justová zemřela již před drahnou dobou a Rumold Just se k druhé ženitbě odhodlal až po letech. Jenže Magdalenini příbuzní štvali proti Martě. Ta se v blahobytné domácnosti cítila pořád ještě sklíčeně, a dokonce musela bojovat, aby se neoctla pod komandem své služky.

„Když já nevím…,“ začala, ale Klára ji přerušila.

„Jen si to všechno neber tolik k srdci! Prostě tě popadla jedna z těch nálad, jimž těhotné ženy občas propadají. Já jsem během svých tří těhotenství taky měla pořád slzy na krajíčku, ale vždycky jsem si pak řekla, že to byl jenom vrtoch, který jsem si měla vyhnat z hlavy.“

„Jsem tak ráda, že tě mám!“ vlykala Marta a pustila Klářinu ruku, aby si ji přitiskla na prsa. „Je to moje první dítě a já nevím, co s ním mám dělat.“

Znělo to tak žertovně, až se Klára znovu rozesmála. „Zatím si ho nech v břiše, dokud se samo nerozhodne, že vyleze ven.“

Teď se musela smát i Marta, potom však zavrtěla hlavou. „Tobě vážně nemůže nic zkazit náladu?“

„Ale ano, je pár takových věcí,“ opáčila Klára a pohlédla na radnici, již bylo vidět prolukou mezi dvěma protilehlými domy.

„Co tím myslíš?“ zvídala Marta.

„Když si naši apatykáři chtěli dnes ráno vyzvednout pasy, zjistili, že poplatek za razítko byl zvýšen. A protože odmítli zaplatit přirážku, tak je zase poslali domů. A já se teď chystám k Frahmovi, abych mu četla Levity!“ Leč navzdory této bojovné poznámce nepůsobila Klára dvakrát sebejistě. „Je to hanba, že kníže Friedrich Anton pořád zvyšuje daně a odvody. Cítíme to sami v našem měšci, i když tvrdě pracujeme a vyděláváme opravdu dobře,“ dodala podrážděně.

Marta teskně přikývla. „Rumold na to taky nadává, ale jenom doma v komůrce. Říkal, že úředníci v Rudolstadtu mají svoje donašeče, kteří denun… denun… sousedy.“

„Denuncují,“ pomohla jí Klára.

„Ano, myslím, že je to tak,“ souhlasila Marta. „Rumold říká, že by tyhle lidi rád potkal v noci a měl v ruce obušek.“

„To by ale neměl říkat nahlas,“ varovala Klára přítelkyni.

Kníže si vydržoval nákladný dvůr, kvůli čemuž své poddané skutečně utiskoval, jenže i tak se našel leckdo, kdo proti tomu nejen nic nenamítal, ale dokonce ještě zrazoval úřadům sousedy, kteří na tyto poměry nadávali. Kdo se jednou octl na mušce dvorních patolízalů a jejich kreatur, ten už neměl radostný život. Ale ani to nesměl říkat na veřejnosti, neboť panstvo nelenilo a hned dotyčného zavřelo a propustilo ho až po zaplacení tučné pokuty.

„Musím teď k Frahmovi, ale potom se u vás stavím a v klidu si o tom popovídáme.“

Klára objala Martu a vydala se na cestu. Ta však nevedla přímo na radnici, nýbrž k jedné budově za ní. Když tam dorazila, viděla, že u dveří stojí spousta vandrovních apatykářů vyrážejících na štreku ve službách ostatních laborantů. Muži byli pobouření a nadávali. Jeden hrozil pěstí směrem k domu.

„To si máme nechat líbit úplně všechno?“ tázal se rozhněvaně jeden z nich. „Už loni jsme museli za pasy zaplatit víc než předtím, a teď chce kníže ještě víc. Kde na to máme brát? To si máme urvat od huby? Žádný větší výdělek nám to nepřinese, jenže naše rodiny taky chtějí žít!“

„Uklidni se, Zachariasi!“ napomenul ho druhý. „S tím nic nenaděláme. Když nezaplatíme kolek, nedostaneme pasy a nemůžeme vyrazit na štreky. Pak už nebudeme mít vůbec nic!“

Jiný apatykář zavrtěl hlavou. „Může být, ale stejně si myslím, že Zacharias má pravdu. Proč máme krvácet zrovna my, a to jen proto, aby si panstvo v Rudolstadtu mohlo dopřávat ještě víc?“

„Lidi, to je přece vzpoura!“ zvolal další, jenž nabádal ke klidu. „Jeho Jasnost Friedrich Anton je jednou náš kníže a my jsme jeho poddaní. To znamená, že on poroučí, a my musíme udělat, co řekne.“

„To je zbabělost!“ štěkl na něj Zacharias. „Ani kníže si nemůže dělat, co chce. Taky máme práva a musíme je hájit.“

„Až budeš sedět za katrem, tak se jich můžeš domáhat,“ vysmál se mu kdosi z ostatních.

„Ty, jestli si myslíš, že…“ Zacharias ho popadl za ramena.

Rvačka bylo to poslední, u čeho se Klára chtěla octnout. Protlačila se proto mezi rozhádanými muži a vešla do budovy, kde se vandrovním apatykářům vydávaly pasy.

Úřední sluha Brüser si jejího příchodu povšiml, ale ani se jí nezeptal, co tam chce. Klára o něm dobře věděla, že co kde ve městě pochytí, hned donese svému nadřízenému Frahmovi.

Ubohý pochlebník, pomyslela si o něm, když přistoupila ke dveřím úřadovny.

„Nemůžeš jen tak vtrhnout do komnaty pana asesora Frahma. Já tě musím napřed ohlásit!“ vykřikl sluha pobouřeně.

„Tak proč tady ještě sedíš na židli? Je to přece tvoje povinnost!“

Brüser varovně zvedl pravý ukazovák. „Sedíte a vaše povinnost! Tak to máš říkat! Jsem přece úředník Jeho Jasnosti a ty mě musíš oslovovat uctivě.“

Klára na něj vrhla pohoršený pohled. Úřední sluha nebyl v podstatě víc než čeledín, který musí běhat, kam ho nadřízený pošle. V zimě Brüser přikládal dříví do kamen, chodil do hospody pro pivo, aby úředníci měli čím hasit žízeň, leč navzdory tomu vydělával méně než většina vandrovních apatykářů. Jenom pacholci u sedláků byli placeni hůř, ledaže by zodpovídali za koně.

„Neslyšelas, co jsem řekl?“ otázal se Brüser zostra, když se Klára znovu postavila ke dveřím, za nimiž se nacházela pracovna Waldemara Frahma.

„Ale ano, Vaše Jasnosti, a teď mě konečně ohlaste! Jinak rovnou vtrhnu do komnaty vysokého pána.“

Klářin hlas obsahoval tolik posměchu, že to pochopil i Brüser. I proto chtěl laborantovu ženu nechat čekat ještě déle. Potom však zavadil pohledem o okno, skrze něž zahlédl rozzuřené apatykáře, kteří pořád ještě postávali venku. Stačilo by, aby na ně Klára jenom zavolala, a ti chlapi by se hned vřítili dovnitř. A sluha by byl první, na kom si vybijí vztek, zatímco Frahm a další úředníci zůstanou ve svých místnostech za pevnými dveřmi, které mohou zevnitř zamknout.

„Jednou narazíš na toho nepravého!“ pohrozil jí Brüser. Potom se těžkopádně zvedl ze židle a zaklepal na dveře asesora Frahma, jenž měl na starost pasy vandrovních apatykářů.

„Dále!“ ozvalo se zevnitř řízně.

Brüser pootevřel dveře a prostrčil hlavu dovnitř. „Klára Justová, žena Tobiase Justa, si s vámi přeje hovořit, pane asesore.“

Klára doslova cítila sliz, který úřednímu sluhovi kapal ze rtů. S pohrdlivým gestem ho odstrčila a vešla dovnitř.

Muž za velikým psacím stolem byl dosud mladý, a co o něm Klára věděla, získal toto postavení díky protekci svého bratrance Wilhelma Frahma, jenž seděl v Rudolstadtu jako tajný rada a těšil se respektu velice vysokých pánů.

„Dobrý den,“ pozdravila úsečně.

Waldemar Frahm se na ni vztekle podíval. „Jsem zvyklý na zdvořilé oslovování!“

„To jsou tady zřejmě všichni až do posledního knechta.“ Klářin hněv převážil nad opatrností.

Brüser na to chtěl něco říct, ale Frahm mávl rukou, jako když chce odehnat mouchu.

„Může jít,“ prohodil a oslovil úředního sluhu jako libovolného knížecího poddaného. Následovně se obrátil ke Kláře. „Jistě mi neseš peníze, které mi vaši apatykáři nechtěli zaplatit.“

Klára si ho změřila mrazivým pohledem. „Přicházím podat oficiální stížnost proti zvýšení daní. Pasy pro naše vandrovní apatykáře zdražily o čtvrtinu už loni a teď mají stát ještě víc. Takhle to prostě nejde!“

„A to říká kdo? Ty, nebo tvůj muž?“ zeptal se Frahm posměšně.

„To říká každý tady v Königsee a v širokém okolí. Jsme pracovití lidé, platíme, co je nám nařízeno, a nestěžujeme si, pokud jsou ty částky spravedlivé. Ale to už roky nejsou. Kníže žádá čím dál víc peněz, aby mohl vydržovat a rozšiřovat svůj dvůr, ale odkud se mají brát? V celém Schwarzburgu-Rudolstadtu není ani jeden oslíček, který se otřese, a dukáty se z něho jen posypou.“

Klára jen stěží přemluvila Tobiase, aby sem nechodil on osobně, protože by určitě utrousil nějakou poznámku, jíž by si nejen přivodil úředníkův hněv, ale dokonce by i musel platit pokutu. Nyní však sama cítila stejné pobouření nad stále rostoucí daňovou zátěží, takže nebyla ve stavu držet jazyk za zuby.

„Jeho Jasnost vyžaduje pouze to, co jí náleží,“ odtušil Frahm povýšeně. „Je to kníže a je to on, kdo rozhoduje. I kdyby po vás vyžadoval poslední košili, tak mu ji musíte dát.“

„K tomu už moc nechybí!“

Klára by to nejraději vyjádřila ještě víc názorně, ale chtěla se vyhnout soudní žalobě a peněžitému trestu. Zkusila to proto rozumně.

„Pane Frahme…“

„Velevážený pane asesore Frahme!“ skočil jí do řeči.

„Tak dobrá. Velevážený pane asesore Frahme, musíte přece vidět sám, že takhle to dál nejde. Naše zboží je na trzích čím dál dražší kvůli zvyšování daní a mnozí lidé si mohou dovolit kupovat jenom to nejnutnější. Když to takhle bude pokračovat, lidi začnou hladovět a peníze budou mít čím dál menší hodnotu. A to pak bolestně sezná i sám kníže. To chce zvyšovat daně, dokud nám nic nezůstane a nebudeme si moct ani obstarávat ingredience do našich léků? Dovozní daň za doplňkové prostředky, které zvyšují účinnost našich léků, se za poslední rok taky už zdvojnásobila!“

Klára na okamžik zmlkla a zapřela se rukama o hranu stolu. „Jak chce kníže vybírat daně za pár let, když už nikdo nebude mít nic, čím by je uhradil? Chce snad potom svým poddaným sebrat domy a statky a vyhnat je ze země jako žebráky?“

„Ženská, to co říkáš, je vzpoura!“ obořil se na ni Frahm. „Jeho Jasnost kníže na blaho svých poddaných dbá!“

„Akorát si toho ještě nikdo nevšiml!“ namítla Klára roztrpčeně.

Věděla přitom, že jí a Tobiasovi nezbude nic jiného než požadované kolky zaplatit. Bez nezbytných pasů nemůžou vyslat své apatykáře na štreky. A ti se s penězi vrátí jen tehdy, pokud vůbec odejdou a cestou budou prodávat. Ale nebylo už únosné, aby se rok co rok vraceli s menším výdělkem.

„Tentokrát daně ještě zaplatíme. Ale jestli se zvýší i příští rok, musíte počítat s tím, že leckterý laborant svoji živnost zruší.“

Byla to jen chabá výhrůžka a Frahm ji nebral vážně. Se spokojeným úsměvem otevřel účetní knihu a vyslovil částku, kterou je třeba uhradit. Tobias Just nebyl první z königseeských laborantů, který přišel k rozumu. I ten zbytek se nakonec podvolí a skloní se před autoritou zeměpána, jehož zájmy Frahm v tomto městě zastupoval.

2

Když se Klára vrátila domů, pořád ještě pěnila vzteky. Sotva vešla do kuchyně, práskla plédem o židli a nalila si hrnek mléka. Kuchařka Kuni se zrovna chystala tvarovat knedlíky, ale teď se zarazila.

„Takže vysoký pán se neobměkčil, aby trochu slevil na daních?“

„Jaký vysoký pán? Waldemar Frahm je taky jenom jeden z těch malých poskoků knížecí správy! Je to hanba, že se tady může naparovat, jako by to byl sám knížepán,“ zafuněla Klára v odpověď.

Odstavila hrnek trochu moc rázně a rozhlédla se. „Kde je Tobias a kde jsou Martin s Lenou?“

„Pan Tobias šel na schůzi laborantů ke Lvovi. Přišli mu to říct před chvílí, takže ti nemohl dát vědět. Děti jsou venku na zahradě. Řekla jsem Martinovi, aby dával na Hildu pozor. Aby jí nesvítilo sluníčko do obličeje, a neutrpěly tím oči.“

Kuni se vrátila ke svým knedlíkům. I když měli mrzutosti kvůli daním, Klára a celá rodina chtěli obědvat.

„Půjdou se podívat na naše malé.“ Klára s povzdechem odešla z kuchyně a vykročila na zahradu.

Ta byla její chloubou. Pečlivě se o ni starala a pěstovala i některé byliny, jež nebyly určeny jenom pro Kuni a do kuchyně, ale byly důležité pro léčebné prostředky, které vyráběl její muž. Děti našla pod švestkou, která právě bíle kvetla.

Martinovi bylo sice jenom osm roků, ale úkol strážce své malé sestry bral vážně. Postavil košík s Hildičkou do stínu a odháněl mouchy, které jí sedaly na pusinku. Pětiletá Lena seděla vedle nich a žvýkala kůrku chleba. Když spatřila matku, vyskočila na nohy a chvátala k ní.

„Ty jsi zase zpátky, maminko!“

„Jsem,“ přisvědčila Klára a s ohledem na děti potlačila svou rozmrzelost. Vzala Lenu do náruče a Martina pohladila po vlasech. „Dneska jste velice hodní. Tak to mám ráda!“

„A dostaneme za to odměnu?“ zeptal se Martin v naději, že matka nakáže Kuni upéct koláč nebo aspoň otevřít sklenici se švestkovým kompotem z minulé sklizně.

„Hodní máte být i bez nároku na odměnu,“ napomenula ho matka, ale rozhodla se, že požádá Kuni, aby večer udělala pár lívanců, jež tak skvěle chutnají s medem nebo marmeládou.

Martin zkřivil pusu, ale pak viděl, jak matka zamrkala, a věděl, že s Lenou přece jen můžou doufat v odměnu.

„Teta Marta tu dneska ještě nebyla,“ oznámil Martin trošku zklamaně, protože ta většinou vždycky něco přinesla. V létě jablko nebo hrušku, v zimě pak plněné placičky smažené na sádle nebo preclíky.

„Ona jistě přijde,“ utěšila ho Klára a zároveň si uvědomila, že ji návštěva soudní budovy připravila o spoustu času. Přitom bylo v domě i na zahradě tolik práce. Navíc musela zkontrolovat byliny, které se sušily na půdě, a vytřídit ty, co se už mohou použít, odnést je do sklepa a pomáhat při jejich zpracování.

3

Königseeští laboranti přichystali svou schůzi tajně, aby jim v ní knížecí úřady nezabránily, a sešli se jakoby náhodou v hospodě U Lva. Byli to muži, jejichž slovo mělo ve městě váhu. O to víc je roztrpčovalo, že se musejí hrbit i před tou nejposlednější šarží knížecí správy.

Klářin muž Tobias si objednal korbel piva a poslouchal laboranta Hofmanna, jenž se ujal slova.

„Takhle to dál nejde!“ prohlásil Hofmann. „Celé ty roky jsme věrně stáli při našem panovnickém rodu a připíjeli na zdraví vládnoucího zeměpána. Všechno šlo dobře, dokud byl Schwarzburg-Rudolstadt říšským hrabstvím. Ale co se náš pán smí zvát knížetem, výdaje na jeho dvůr vyletěly až kamsi do nebes. Povolal do Rudolstadtu všemožné lidi, jen aby ještě více rozhojnil svoje dvořanstvo. Nadto mu už ani zámky jeho předků nejsou dost dobré a chce dát vystavět nové. A to všechno na náš úkor!“

„Správná řeč!“ vyjádřil souhlas jeden z laborantů.

„Je to tak!“ zvolal další.

I Tobias přikývl a zvažoval, jestli si nemá vzít slovo. Jenže než se k tomu odhodlal, začal hovořit někdo jiný.

„Já vám říkám, že musíme něco udělat! Pošleme Jeho Jasnosti petici, anebo, to bude ještě lepší, vyšleme k němu delegaci. A naši delegáti mu důrazně vysvětlí, že takhle to dál nejde. Je knížetem ve Schwarzburgu-Rudolstadtu, a ne králem Francouzů nebo císařem ve Vídni. Ti mají peníze, aby si mohli vydržovat veliký dvůr a stavět zámky. Ale náš Friedrich Anton je nemá.“

„Je to pravda!“ Jeden z účastníků na znamení souhlasu zabušil do stolu a mnozí ho následovali.

„Jsme tedy zajedno, že musíme něco podniknout!“ zvolal řečník. „Co chcete? Supliku, kterou jeden z nás předá knížeti, nebo se nás do Rudolstadtu vypraví víc?“

„Já jsem pro petici. Když tam půjde celá skupina, mohlo by to vypadat na vzpouru,“ namítl Tobiasův soused Lensing.

Tobias znejistěl. Nové daně je ťaly do živého, a tak si říkal, jestli nějaká petice bude mít potřebnou váhu. Ovšem když před knížete předstoupí moc lidí, mohl by to považovat za opovážlivou urážku a jejich požadavkům se uzavřít už předem.

„Já jsem pro to, abychom knížeti předali písemné podání, ale zároveň se připojili k žalobě, kterou jménem rudolstadtských měšťanů vznesl proti knížeti pan Bulisius u Říšské soudní komory ve Wetzlaru,“ usoudil nakonec.

„A nerozhněvá to Jeho Jasnost ještě víc, než když před něj ve vší skromnosti předstoupí naše skupina a požádá ho o snížení vysokých daní?“ zapochyboval někdo jiný.

„Kromě toho soudní proces ve Wetzlaru stojí peníze,“ poznamenal Lensing.

„Já mohu jenom navrhovat! Účast na procesu by knížeti ukázala, jak je to s našimi požadavky vážné, a přitom bychom se neprovinili vůči zákonu. Cestu k soudu ve Wetzlaru máme neomezeně volnou, protože nejsme poddaní ani odsouzení vyvrženci bez domovské příslušnosti.“

Tobiasův apel přiměl některé laboranty k zamyšlení. Podniknou-li něco zde, ve své domovské zemi, může se to snadno vyložit jako srocení a násilně ho potlačit. Zato žalobě u soudu se bude muset kníže Friedrich Anton postavit.

„Každopádně si nesmíme nechat nahnat strach. Neútočíme na autoritu našeho knížete, nýbrž se vzpíráme zvůli jeho úředníků,“ vysvětlil Hofmann.

Ten musel stejně jako další laboranti stát se smeknutým kloboukem před Waldemarem Frahmem a vyslechnout jeho nadávky.

„Nenecháme si nahnat strach. A teď chci ještě další džbánek piva!“ Tento výkřik odzvonil konec schůze. Někteří laboranti od Lva odešli a vrátili se do svých domovů, jiní se sesedli a debatovali dál.

Tobias se rozhodl, že půjde domů. Klára přece dnes vykonala návštěvu u Frahma, a tak chtěl vědět, jak ji úředník přijal.

4

Cestou k domovu míjel Tobias domek, který si koupil jeho otec, aby v něm založil novou domácnost se svou druhou ženou Martou. Třebaže Rumold vedl obchody společně se synem, na schůzi chyběl. Tobias se rychle rozhodl a vešel dovnitř. Proti němu stanula Marta. Byla to pohledná žena s blond vlasy a pěkným kulatým obličejem, právě dovršila třicítku, a byla tudíž o téměř pětadvacet roků mladší než jeho otec.

„Dobrý den, Marto! Kde je otec?“ zeptal se.

„Rumold sedí v kuchyni a krájí cibuli. Já jsem z ní slzela natolik, že už jsem nemohla dál,“ odpověděla a sklopila hlavu.

Tobias byl o něco starší než Marta, a teď se od ní dočká malého bratříčka nebo sestřičky. Cítil se z toho nesvůj, i když se ho Klára pokoušela uklidnit.

„Smím do kuchyně, nebo se to dotkne tatínkovy mužské ješitnosti?“ nadhodil pobaveně.

„Jen pojď dál, ty klacku, a pověz mi, co se dělo na schůzi!“ zaznělo nevrle z kuchyně.

Tobias tam našel otce, jak sedí zachmuřeně u stolu a zápasí s cibulí.

„Můžeš mi říct, proč Bůh, náš Pán, stvořil tuhle zeleninu tak, že ten, kdo ji chce pozřít, musí u toho bulet hůř než na pohřbu drahého příbuzného?“ zasténal a pokynul Martě. „Nalej nám prosím oběma po sklence šípkového!“

Zatímco Marta chvátala splnit požadované, její muž se tázavě podíval na Tobiase. „A který laborant si tam otvíral hubu nejvíc?“

„Všichni si počínali mravně. Hofmann a pár dalších byli pro, aby se vůči knížeti vystoupilo s větší vehemencí, kdežto někteří, jako třeba Lensing, byli proti. Ale pověz mi, proč jsi na tu schůzi nepřišel? Tvoji radu by všichni uvítali,“ podivil se Tobias.

Otec se tiše zasmál. „Určitě ne všichni! Strašpytlům mezi laboranty by moje slova vadila. Neříkal Lensing tuhle naposledy, že nám laborantům se na rozdíl od jiných daří ještě docela dobře, protože Jeho Jasnost je odkázaná na naše výdělky? Bez nás laborantů a našich vandrovních apatykářů by si i on, sám vznešený Friedrich Anton, taky musel utáhnout opasek.“

Tobias si vybavil korpulentního knížete a protáhl obličej. „Vznešenému pánovi by to rozhodně neuškodilo. Už jen to, co spořádá za jediný den, stojí víc, než co sní jedna rodina za celý rok.“

„Kníže si zkrátka umí žít. Dna mu za to brzy poděkuje,“ zareagoval otec se zasmušilým úsměvem na tváři. „Ale jen povídej. Co tedy vlastně chtějí dělat?“

Tobias pokrčil rameny. „Úplně zajedno ještě nejsou, ale vypadá to, že chtějí knížeti předat písemnou žádost. Já jsem navrhl, abychom se připojili k žalobě pana Bulisia podané do Wetzlaru, ale někteří se zdráhají.“

„Já taky nevěřím, že to k něčemu bude. Páni soudci přece všichni pocházejí z lepších kruhů a nikdy nerozhodnou proti tak vysokému pánovi, jakým je kníže Schwarzbursko-Rudolstadtský,“ oponoval otec s pohrdlivým gestem.

„Mně nejde o vítězství u soudu, ale o to, abychom dali symbolické znamení,“ odporoval energicky Tobias.

„Když se lidé budou moc bouřit, kníže si přivede na pomoc Prusy, a ti už vědí, jak poddané přivést k rozumu! Ale pojďme si povídat o něčem příjemnějším. A ty se podívej, jestli někde nenajdeš tu línou Grétu, aby dokrájela cibuli za mě. Nemůžu rozmlouvat se svým synem, a zároveň u toho brečet.“

Poslední dvě věty platily Rumoldově ženě, jež právě přicházela s šípkovým vínem.

„Kde ta vaše služka vězí?“ zeptal se Tobias.

„Marta ji poslala na trh, protože něco zapomněla. Teď tam ta holka trajdá, že by se sám Pán Bůh ustrnul. Rád bych s vámi měnil a vzal si vaši Liesu k nám, a Gréta by zatím pracovala u vás. Klára by ji už naučila, co znamená meškat při práci.“ Z Rumoldova projevu čišela taková jízlivost, že Marta už neudržela slzy.

„Asi jsem tam měla jít radši sama. Ale měla jsem ztěžklé nohy, a tak jsem poslala Grétu. Já…“

„Já ti přece nic nevyčítám!“ přerušil ji manžel. „Jsi jemná a dobromyslná ženská, a ta mrcha toho využívá. Ale mně se líbíš taková, jaká jsi!“

„Vážně?“ podivila se Marta, jako by pořád ještě nechápala, jak se do ní mohl zamilovat takový usazený a vážený muž, jakým je Tobiasův otec.

„Vždyť to přece říkám,“ odpověděl Rumold. „Ale jak vidím, Gréta se právě vrací. Víte co? Ať se v kuchyni ujme tady toho všeho. My dva se přidáme k Tobiasovi a půjdeme domů… ehm, k němu domů!“

„Je to přece i tvůj dům! Můžete se do něj kdykoli vrátit,“ připomněl Tobias.

„Ale kdeže!“ mávl nad tím otec rukou. „Mladí a staří pohromadě, to nejde natrvalo. Tady mám svoje hnízdečko, které sdílím s Martou, a jsem tu svým vlastním pánem.“

„Tím bys byl naproti taky.“

„Nech to být, Tobiasi. Takhle, jak to je, je to nejlepší. Vycházíme spolu dobře a s tím bychom se měli spokojit. Tady jsi, Gréto! Můžeš dokrájet tu cibuli a uvařit jídlo. Já musím s Martou k Tobiasovi.“

Martě by se z toho služka vykroutila nějakou výmluvou, ale na Rumolda Justa si netroufala. Místo toho se zatvářila zarputile, sáhla po noži a popadla jednu cibuli.

Oba muži vyprázdnili poháry s šípkovým vínem a obrátili se ke dveřím. Marta však otálela, a proto se k ní manžel otočil. „Tak pojď už!“ Rumold nechtěl, aby tu jeho žena zůstávala, protože Gréta by jí tuhle nepříjemnou práci určitě nechala na krku. V tomto ohledu by si od Marty přál větší sebedůvěru. Ale člověk nemůže mít všechno, a tak jí musel pomáhat, aby se proti služce prosadila.

5

Klára právě odstavila v kuchyni košík s malou Hildou a chystala se rozepnout si košili, aby ji mohla nakojit. Vtom zaslechla, jak se otevírají dveře, a obrátila se k nim zády.

„To je pan Just, Tobias a Marta. Pošlu je do jizby, než budeš hotová,“ nabídla jí Kuni.

„Tchána a Tobiase tam usaď, ale Marta ať jde dál,“ odpověděla Klára a prstem pohladila Hildu po hlavičce.

Kuni přikývla a postavila se do kuchyňských dveří. „Posaďte se vedle v jizbě! Hned vám přinesu sklenku trnkového,“ nabídla oběma Justům.

„Radši bych rovnou dvě,“ ušklíbl se Rumold. „O jednu bych se musel podělit s Tobiasem, a to by z ní moc nezbylo.“

Kuchařka zmateně zavrtěla hlavou. „Jako kdybych vám rovnou nedala každému vlastní sklenici!“

„Nesmíš klást otcova slova na lékárnické váhy,“ nadhodil Tobias vesele. „On vedle své mladé ženy čím dál víc mládne a stoupá mu to do hlavy.“

„Ještě že jsi neřekl, že dětinštím.“ Rumold se rovněž zasmál a vešel do jizby. Tobias vstoupil za ním, ale Marta zůstala znejistěle stát.

„Ty do kuchyně můžeš,“ vysvětlila jí Kuni a odešla pro trnkové víno.

Marta se přidružila ke Kláře a dívala se, jak se malá krmí. Změkl jí obličej a s rozechvělými rty natáhla pravici ke kojenci. „Když pomyslím, že ani ne za sedm měsíců budu sama držet v náruči něco tak roztomilého…,“ pronesla potichu.

„A už jsi to mému tchánovi svěřila?“ vyzvídala Klára.

Marta zavrtěla hlavou. „Ne! Ach Bože, na to jsem si ještě netroufla. Co tomu řekne?“

„Bude na to pyšný, protože se ve svých letech projevil ještě jako muž. A tenhle pocit mu taky pomůže snášet řev toho maličkého.“

„A proč by mělo dítě tak křičet? Hildička to taky nedělá,“ namítla Marta.

„Jen počkej, až mu začnou růst zoubky. Potom budeš mluvit jinak,“ odtušila Klára a zasmála se, protože malá, ačkoli se už nasytila, nepřestávala mlaskavě okusovat její bradavku.

„Už toho radši nech!“ napomenula ji Klára a odtáhla prs. Kojenec se okamžitě zatvářil nespokojeně a spustil protestní ryk.

„Tady máš!“ Kuni přinesla plátěné šidítko namočené v medové vodě a strčila ho Hildě do pusy. Malá ho chtěla hned zase vyplivnout, ale matka se nechystala přiložit si ji znovu k prsu, a tak si Hildička dudlík podržela v puse a nechala se uložit do kolébky.

Klára si zapnula košili, zavázala šněrovačku a připojila se s Martou k svému muži a tchánovi. Tobias k ní hned přiskočil a vzal ji za ramena.

„Co ten chlap říkal?“ zeptal se celý napjatý.

„Že když si kníže zamane, musíme mu dát i poslední košili!“ Doslova to ze sebe vyprskla, protože takovou poznámku považovala za nestoudnost.

„Ať do něj hrom udeří!“ vypěnil Tobias. „Tomu bych za pár feniků přečetl Levity.“

„A zaplatil bys pár tolarů jako trest za urážku úředníka Jeho Jasnosti,“ nadhodil zachmuřeně Rumold.

„Moje odpověď nebyla zas tak závazná,“ přiznala Klára. „Řekla jsem Frahmovi, že kníže brzy sám pocítí, až jeho poddaní nebudou moct zaplatit ty stále se zvyšující daně. Nebyla jsem k němu o nic přívětivější, než bys byl ty!“

„Stejně bylo lepší, že ses tam vypravila ty. Ženskou si netroufnou tak snadno zavřít jako muže, zvlášť když se musí starat o dítě, kterému je sotva pár týdnů.“ Rumold se na Kláru usmál, protože byl pyšný, že má tak energickou snachu.

Tobiasovu ženu to přimělo změnit téma. „Nechceš to teď svému muži říct?“ zeptala se Marty.

Její přítelkyně sklopila hlavu. „Já nevím… jak bych to…“

Znělo to tak malomyslně, až Rumold užasle zvedl hlavu. „Máš snad přede mnou nějaké tajemství?“

„Jenom jedno, ale dlouho už ho skrývat nemůže,“ odpověděla Klára s úsměvem. „Klára je totiž v naději. Za pár měsíců budeš ještě jednou otcem!“

„Co to říkáš?“ Rumold na chviličku vypadal jako po zásahu bleskem. Marta zatím propukla v pláč.

Rumold polkl a sevřel Martu do náruče. „Je to pravda?“ zeptal se jemně.

S úzkostným výrazem přikývla. „Porodní bába říká, že jsem ve třetím měsíci. Já…“

„… z toho mám radost za tebe!“ přerušil ji Tobias. „Vždycky jsem si přál bratříčka nebo sestřičku, a teď se konečně dočkám.“

„Potom to malé bude tetou nebo strýcem – jednomu synovci a dvěma neteřím, kteří budou starší než ono.“ Tohle pomyšlení Tobiase pobavilo. Ale poznal, že Marta si jeho slova nejspíš vyložila špatně, a tak ji srdečně objal.

„To je samozřejmě ta nejlepší zpráva, jakou jsem za dlouhou dobu dostal! A kníže ani jeho pochlebníci nám tu radost nezkazí.“

„Knížeti zase přibude jeden poddaný, z něhož může vydírat daně,“ nadhodil Rumold jízlivě a pak si položil otázku, jestli jako bezmála šedesátník není moc starý, aby se ještě jednou stal otcem. Ale nato se sám sobě vysmál. S Martou si zkrátka přivedl domů mladou ženu. Ta sice po prvním manželství zůstala bezdětná, ale s tím, že ještě někdy otěhotní, přece musel počítat.

„Já mám taky radost!“ připojil se horlivě.

„Marta tím ukáže příbuzným svého prvního muže, že je plnohodnotná žena! Ti už se nemůžou stavět, jako že jim musí celé jmění připadnout jenom proto, že Marta nemá děti.“ Tobias zněl spokojeně, protože proces s klanem Kircherů byl urputný. Kdyby ho tenkrát prohráli, stálo by je to spoustu peněz. Ale i tak část vysouzených financí padla na advokáty a do knížecí pokladny.

„Spor s Kircherovými je minulost,“ prohlásila Klára, aby odvedla Martiny myšlenky od časů, kdy coby snacha Hermanna Kirchera musela snášet jeho obtěžování.

„To tedy věru je!“ souhlasil Tobias. „Proto mám také radost za svého otce. Však víte, jak proti němu štvalo příbuzenstvo mé matky, když se oženil s Martou. Dělali, jako by tím spáchal nějaký zločin. Nakonec jsem musel tetu Helenu vykázat z domu, protože nedokázala přestat a pořád mlela, div že jí nevypadla huba z pantů.“

„Ano, to bylo zlé!“ Rumold zavrtěl hlavou a přitáhl si Martu k sobě. „Být to podle Heleny a jejích spojenců, musel bych teď sedět doma za pecí a hrát si s vnoučaty. To druhé bych dělal rád, ale jako stařec si rozhodně ještě nepřipadám.“

„Takže se na mě nezlobíš?“ zeptala se Marta váhavě.

„Jak bych mohl? Jsem šťastný, jak jen muž může být, když se jeho krásná mladá žena stane matkou.“ Rumold obdařil Martu láskyplným pohledem a přivinul si ji k sobě.

„Měli bychom dnes večer trochu oslavovat. Přijďte k nám a dáme si láhev dobrého vína. Tu druhou si schováme na křtiny,“ navrhl Rumold a jeho návrhu nemohl nikdo nic vytknout.

6

Když se Marta a Rumold vrátili domů, našli tam služku, jak se ve dveřích vybavuje se sousedkou.

„Obstaralas všechno, co jsme ti uložili?“ zeptal se Rumold a sklidil horlivé přikyvování.

„Ale ano!“

Marta a Rumold si Gréty dál nevšímali a vešli do kuchyně. Rumold nasál vzduch. „Tady je cítit spálenina!“

Marta se okamžitě vrhla k hrncům, aby jídlo zachránila. Ale udělalo se jí z toho pachu špatně a vyběhla na zahradu, aby se tam rychle vyzvracela.

„Gréto, co to má znamenat?“ vztekal se Rumold. „Podívej se, cos natropila! Oběd je připálený, a to tvojí vinou!“

Služka se přišourala dovnitř, nakoukla do smradlavých hrnců a zvedla ruce na obranu. „To se muselo stát zrovna teď. Já za nic nemůžu!“

„Moje žena ti nařídila, že máš uvařit. Takže jsi měla zůstat tady a dávat pozor na hrnce. Místo toho jsi žvanila venku se sousedkou, takže to teď všechno můžeme vyhodit praseti.“ Znělo to příkře, ale Gréta odtáhla hrnce z výhně a prohlásila: „Tohle se ještě dá jíst.“ V duchu si ale předsevzala, že sama si radši dá kus chleba a salámu ze spižírny ve sklepě.

Rumold ji popadl zezadu za krk a zatlačil jí hlavu do hrnce. „Říkáš, že tohle se dá jíst? Tak nám to ukaž. Vezmi si lžíci a začni!“

Gréta civěla na napůl spálený obsah hrnce a marně se snažila vymanit z Rumoldova sevření.

„Jez!“ poručil jí.

Vzala tedy lžíci a nabrala si z hrnce malé množství. Ale sotva ho dala na jazyk, hned to zase vyplivla.

„Já nemůžu,“ fňukala.

„A moje žena a já to jíst máme, ty holka nezdárná! Měl bych s tebou vyrazit dveře a najít si jinou služku.“ Ale ještě během řeči si pomyslel, že by to nebylo nejlepší řešení.

Gréta nato padla na kolena a prosebně sepnula ruce. „Ne, to prosím ne! Nedělejte to! Kam bych šla? Nemám nikoho, kdo by se mě ujal.“

Gréta byla jako líná a nespolehlivá holka známá po celém Königsee a v jeho okolí. Nové místo by nikde nenašla, a navíc by možná musela táhnout po kraji jako žebračka. To pomyšlení ji vyděsilo natolik, že se rozbrečela.

„Nevyhánějte mě! Už se to víckrát nestane! Udělám všechno, abyste vy a paní Marta byli spokojení.“

Rumold váhal. Holka by si vlastně zasloužila potrestat, ale Marta byla těhotná, a nemohl jí proto naložit všechnu práci v domě, dokud nenajdou novou služku.

„No tak dobře! Ať ještě jednou převáží milost nad spravedlností,“ pronesl Rumold Just chmurně. „Moje žena je těhotná a nemůže už tolik pracovat. Takže se polepši, protože jinak bych musel svého rozhodnutí litovat.“

Paní čeká děťátko? To byla pro Grétu strašná zpráva. Doposud nechávala většinu domácích prací na Martě. Teď už to nepůjde. A bude ještě hůř, protože až se dítě narodí, bude taky muset pomáhat s jeho zaopatřováním. Přesto se jí zdálo lepší zůstat v tomto domě než se stát tulačkou.

„Slibuju vám, že se mnou budete spokojený,“ ujistila pána domu, a dokonce mu políbila ruku.

Potom začala vyškrabovat zuhelnatělý obsah hrnce do kbelíku, v němž se ukládaly zbytky na krmení pro prase.

„K obědu si dáme kus chleba se špekem a teplé jídlo bude k večeři. A udělej toho víc, protože jsem pozval syna a snachu,“ oznámil Rumold Just a odešel se podívat na Martu.

Gréta zůstala v kuchyni a bědovala, jak je ten svět nespravedlivý. Jak se mohlo stát, že se jídlo spálilo za těch pár minut, co venku tlachala se sousedkou? A k tomu ještě pánova manželka čeká dítě. Až ho porodí, nebude už platit za cizinku, s níž se Rumold Just oženil z milosti a ze soucitu, ale budou na ni koukat jako na řádnou poddanou Jeho Jasnosti knížete Friedricha Antona.

A ona ji coby služka bude muset poslouchat, jestli nechce dostávat holí po hřbetě. Gréta dávala Martě najevo, že tady nic neznamená, a teď se začala bát, že se jí to vymstí. Potřebuje někoho, kdo jí může pomoct. Chvilku si připadala bezmocná, ale potom jí přišel na mysl muž, před nímž i Rumold Just bude muset smeknout klobouk.

7

Když Klára s Tobiasem dospěli do domu jejich otce a tchána, už se stmívalo. Klára nesla v náruči Hildu. Chtěla ji ještě jednou nakojit, než se s ní vrátí domů. Malá sice pokojně spala, ale Grétě se udělalo nevolno, když ji spatřila. Už brzo bude takové mrně i zde v domě a ona bude muset snášet jeho křik a prát smradlavé plínky.

„Tady jste!“ přivítal Rumold Just syna a snachu a ukázal na dveře do parádního pokoje, který se mu pro tuto příležitost jevil příhodným.

„Jak se ti daří?“ zeptala se Klára ustaraně Marty, neboť jí neuniklo, že je celá bledá.

„V poledne se jí udělalo moc zle, protože Gréta spálila jídlo,“ vysvětloval Klářin tchán.

Marta sklopila hlavu. „Když ono to tak strašně smrdělo!“

„Žena v naději je choulostivá,“ utěšovala ji Klára. „Víš, kolikrát bylo mně v těhotenství špatně? Na to ani nemusí nic smrdět. Ale doufám, že k večeři něco sníš?“

„Tak se teď najíme. Jistě jste přišli aspoň trochu hladoví?“ Rumoldova otázka platila synovi a snaše. Oba současně přikývli, aby ho nezklamali.

„Tak to je v pořádku,“ shledal Rumold a vyzval obě ženy, aby šly do pokoje. „Musím ještě chvilku něco probrat s Tobiasem.“

Klára se zavěsila do Marty a nechala se odvést dovnitř.

Rumold zatím dotáhl Tobiase na druhý konec předsíně. „Musím ti říct něco, aby to Marta neslyšela. Zlomilo by jí to určitě srdce,“ vysvětlil potichu.

Jeho syn se zatvářil překvapeně. „Nějaké špatné zprávy?“

„Ne, to ne,“ snažil se ho otec uklidnit. „Má se to tak: nejsem už nejmladší, a až Marta to dítě porodí, potrvá nějaký ten rok, než dospěje. Nevím, kolik let mi Bůh ještě dopřeje. Proto mám k tobě prosbu: kdybych mezitím umřel, ujmi se mé ženy a toho malého.“

„To je přece samozřejmé!“ odpověděl Tobias a uchopil otce za ruce. „Ale mnohem víc si přeju, abys tu byl ještě dlouho a sám vybral své dceři ženicha nebo synovi nevěstu.“

„To by bylo krásné,“ odpověděl Rumold, i když věděl, že tou dobou mu už potáhne na osmdesát. Pak synovi poklepal na rameno. „Pojď, půjdeme k našim ženám. Nebo si ještě budou myslet, že tu kujeme nějaké převratné pikle.“

Tobias se tiše zasmál a následoval otce do jizby. Klára a Marta už tam seděly na lavici a každá si pod sebe dala polštář.

„Tady je vidět, že žena má mnohem citlivější zadek než muž. My nic takového nepotřebujeme!“

S těmito slovy se Tobias usadil, zatímco otec převzal od Gréty mísu a nabíral na talíře.

„Ať vám chutná, protože potom bude chutnat i mně,“ nadhodil a pronesl modlitbu před jídlem.

Stolování se odbývalo mlčky. Ale jen co se talíře sklidily ze stolu, Rumold Just přinesl láhev vína, nařízl pilníkem hrdlo a urazil ho. Přesvědčil se, že dovnitř nespadly žádné střepy, a nalil čtyři poháry.

„Připijme si na tento den a zapomeňme na chvíli na všechny Frahmy světa,“ pronesl, když podával poháry.

„Dokud je Marta v naději, měla by pít víno a lihoviny jen ve velice omezené míře,“ připomněla Klára a dodala, že to platí i pro dobu, kdy žena kojí.

„Doktor Halbers jednou vykládal, jak narazil na matku, která se živila víc pálenkou z vína než chlebem. A že dítě, které pilo její mléko, bylo tím pádem taky pořád opilé,“ dodala ještě Klára.

„Vážně?“ Marta tomu nemohla uvěřit.

Ale říkala si, že co se týče rození a výchovy dětí má Klára mnohem víc zkušeností než ona, a rozhodla se, že si její rady vezme k srdci.

Všichni čtyři si přiťukli a začali si povídat.

Rumold měl dobrou náladu a vyprávěl o svém mládí. „Schwarzburg-Rudolstadt byl tenkrát ještě svobodné říšské hrabství a jeho zeměpánem Albert Anton, dědeček dnešního knížete. Za jeho časů bylo vydržování dvora v Rudolstadtu mnohem skromnější. A když ho císař Josef povýšil do stavu říšského knížete, Albert Anton si na tom nijak nezakládal a žil dál jako předtím. Od konce té velké války, které se říká třicetiletá, uplynulo tenkrát teprve čtyřicet roků, ale měli jsme se lépe než dnes.“

Pak si uvědomil, že porovnáváním dřívějška s nynějškem vyvolá jenom trpkost, a změnil téma. Vykládal veselé historky a prohlížel si při tom svou ženu a snachu. Věkový rozdíl mezi nimi činil dva roky a obě byly opravdu pěkné. Zatímco Marta se svými měkkými rysy a zasněnýma očima působila navenek poněkud bezmocně, na Kláře bylo vidět, že umí být energická. Vlasy měla o něco tmavší než tehdy před dobrými deseti lety, kdy se navzdory všem varováním rozhodla zvládnout štreku po svém zavražděném otci. Porodila tři děti, ale zůstala štíhlá. Pod klenutým obočím se jí leskly světlé oči, nos neměla ani moc široký, ani moc dlouhý a ústa přesně akorát.

Rumold usoudil, že s touto ženou udělal jeho syn štěstí. Ale sám byl se svou Martou taky spokojen. Usmíval se na svou pěknou manželku a zábavně povídal, jak od něj tenkrát Klára žádala, aby směla převzít řemeslo po otci a stát se také vandrovní apatykářkou.

„Tenkrát jsem si myslel, že z ní s přibývajícím věkem vyroste ďábel v sukních. Ale teď jsem rád, že jsem se mýlil,“ řekl právě tak včas, než Klára mohla pronést nějakou jízlivou poznámku.

„Je to ta nejlepší ženská, jakou jsem mohl najít,“ prohlásil jeho syn. „Jen když si vzpomenu, jak šikovně odhalila vraha svého otce! A později, to už jsme byli svoji, by mě bývala panna Engstlerová nechala v Rübenheimu bez mrknutí oka popravit, kdyby se Kláře nepodařilo vysvobodit mě z vězení. Neměli bychom proto naříkat nad dnešními časy. Dřív jsme taky měli starosti.“

„To je asi pravda,“ souhlasila s Tobiasem Klára a opřela se o něj.

„Slyšeli jste poslední dobou něco o panu von Tengenreuth?“ zeptala se Marta.

Klára zavrtěla hlavou. „Napíše nám jednou za rok a pošle Leně dárek, protože on a jeho žena…“

„Jeho někdejší nepřítelkyně na život a na smrt!“ namítla Marta a celá se otřásla.

„… nad ní převzali kmotrovství,“ dokončila Klára větu a kamarádčinu poznámku přešla.

„Z nepřátelství moc nezůstalo. Ta dáma přece, jak se sluší a patří, porodila svému choti dva syny,“ dal na vědomí Tobias.

„Letos pan von Tengenreuth nechal naší Leně poslat kus pravého hedvábí. Ale netroufli jsme si z něj nic ušít, protože by nám to knížecí úředníci hodili na krk a chtěli z toho zaplatit daň.“

Klára to sice pronesla v rozmarném tónu, ale nedalo se přeslechnout, jak moc ji uráží, že svou dceru nemůže vyšňořit, jak by mohla.

„Však je to nespravedlnost, když dítě dostane od šlechtice darem hedvábí a nesmí z něj nosit šaty,“ povzdychla si Marta.

„Doba už je zkrátka taková. Pojďme si povídat o příjemnějších věcech!“ Rumold převedl hovor zpátky na minulost, kdy Klára od tehdejšího knížete Ludwiga Friedricha získala milost a směla vyrazit na štreku jako vandrovní apatykářka.

Tehdy se poznala a Martou a obě nyní vyprávěly, jak spolu přelstily franckého říšského knížete Benna von Güssberg.

„Chtěl nás dát upálit jako čarodějnice a v Bambergu nás kvůli tomu obžaloval. Ale dopadlo to s ním špatně!“ vyprskla Marta smíchy.

„Měly jsme ovšem veliké štěstí,“ přiznala Klára. „Teprve později jsem se dozvěděla, že kníže-biskup Lothar Franz von Schönborn na území, jež spadá pod jeho správu, tvrdě pronásledoval čarodějnice. Kdyby Benno von Güssberg postupoval chytřeji, dopadlo by to s námi velice zle.“

„Ale nedopadlo!“ trumfla ji Marta, protože měla na Güssberga a jeho chlapy ty nejhorší možné vzpomínky.

„Přejme si, abychom takového dobrodružství zůstali napříště ušetřeni,“ usoudil Tobias a zeptal se otce, jestli si dá další sklenici vína.

Hovor na malý okamžik umlkl a Klára v příštím okamžiku nastražila uši. Něco tu nehrálo! Mávla na ostatní, ať jsou zticha, a napjatě naslouchala.

Zvenčí pronikal tichý zvuk, jako kdyby někdo brouzdal podél zdi. Klára se opatrně zvedla a potichu se připlížila k oknu.

Závěsy už byly zatažené. Uchopila jeden levou a druhý pravou rukou, rázně je rozhrnula a bez zaváhání otevřela okno. Nikoho sice v té tmě neviděla, ale slyšela tiché klení a vzdalující se kroky.

„Neřád jeden! Jestli se mi dostane do rukou, tak něco uvidí!“ zahromoval Rumold Just.

„To bys napřed musel vědět, kdo to byl. Já jsem ho nepoznala, můžu jenom říct, že šlo o muže.“

„Kdo to mohl být?“ prohodila Marta. „Zloděj ne, ten by i přes zatažená okna viděl, že se tu svítí.“

„Ten chlap nás nejspíš chtěl poslouchat!“ rozčílil se Tobias.

„To už jsme se v našem knížectví dostali tak daleko, že nám denuncianti lepí uši na okenní tabule?“

Rumold rudl vzteky, Klára se zatvářila posměšně. „Jestli ten chlap chtěl vědět, co říkáme o knížeti, tak moc neuspěl. Mluvili jsme o něm jen málo, a určitě ne s despektem.“

„Jenže i tak si o nás může navymýšlet, co se mu zamane,“ zaprorokoval chmurně Tobias. „Když nás pomluví, nebude pak jednoduché se z těch obvinění očistit.“

„Ať si ho vezme sám rohatej!“ Rumold na moment sevřel ruce v pěst, potom zavřel okno a zatáhl závěsy. Nato se obrátil k ostatním. „Každopádně si napříště musíme dávat pozor, co říkáme, abychom si sami neupletli oprátku. Musí se to stát zrovna dnes, kdy máme přece oslavovat?!“

„Tu radost si zkazit nenecháme,“ opáčila Klára. „Ale stejně se nabízí otázka, proč nás ten člověk chtěl odposlouchávat zrovna dneska? To jsem Waldemaru Frahmovi šlápla na kuří oko tak moc?“

„Mohl taky přijít kvůli mně. Byl jsem přece na té schůzi U Lva. Zítra se zeptám ostatních, jestli si taky něčeho nevšimli. Ale pojďme se teď bavit o něčem lepším, než jsou špiclové a denuncianti.“ Tobias si zase sedl a napil se vína.

Klára vytušila, jak moc se její muž ve skutečnosti zlobí. Posadila se vedle něho a uchopila ho za volnou ruku. „Ať to byl kdokoli – my se nikým do kouta zahnat nenecháme!“

„To tedy určitě ne!“ odpověděl Tobias a opět shledal, že s Klárou nemohl pořídit lépe.

Také otec si dělal starosti a podíval se k oknu. „Jedním si může být kníže jistý a jeho kamarila taky: Kdo seje vítr, ten sklízí bouři!“

„Tak tohle by,“ Tobias se nutil do úsměvu, „ten špicl slyšet neměl!“

„Vždyť je to pravda! Jsme lidi, a ne zvířata, která se můžou týrat bičem. A teď na Martino zdraví a na dítě, které mi přinese!“

„Na to si připijeme!“ odpověděla Klára a modlila se, aby se nedostavila bouře, kterou její tchán prorokoval.

DRUHÝ DÍL

Hraběnčiny starosti

1

Několik mil daleko od knížectví Schwarzburg-Rudolstadt se rozkládá údolí obklopené hustým lesem. Měří asi jednu míli na délku a půl na šířku. Není zde žádné město, pouze jedno trhové místo a řada vesnic. Zhruba uprostřed tohoto kraje stojí až příliš nákladně vybudovaný zámek, jenž byl sídlem boční linie rodu Schwarzburg-Rudolstadt.

Praotec Friedrich se narodil jako nelegitimní syn schwarzburského říšského hraběte Ludwiga Güntera a byl o víc než dvacet let starší než Albert Anton, potomek téhož muže z lože manželského – a tím pádem i jeho nástupce. Friedrich si v posledních letech třicetileté války vydobyl takovou slávu, že mu císař Ferdinand III. toto údolí daroval za odměnu jako bezprostředně říšské vlastnictví. Zatímco sousední panství ve válečné vřavě zchudla a zchátrala, Friedrich toho ve válce nakořistil dost, aby si mohl zřídit okázalý zámek. A suma nikoli nepodstatná, odeslaná do Vídně, navíc zajistila, že mu císař dovolil užívat jméno von Schwarzburg-Friedrichsthal a jeho samotného povýšil do stavu říšských hrabat.

Poté si Friedrich hledal nevěstu podle toho, jaké manželské spojení by mu přišlo nejvíc k užitku, a pomocí smluv s okolními knížectvími se postaral, aby si jeho zemička mohla být jistá před chamtivostí těch druhých.

Od té doby uplynula řádka let. Schwarzburg-Friedrichsthal však stále trval jako bezprostředně říšské panství a v osobě devítiletého Friedricha v něm seděl na trůně již čtvrtý toho jména. Zemi ovšem řídila rada regentů, jež sestávala z Friedrichovy matky, babičky a dvou urozených pánů, kteří vládli za mladého říšského hraběte.

Toho dne Henrietta Augusta, babička Friedricha IV., kráčela zrcadlovým sálem zámku a své na mnohokrát zrcadlené podobizně nevěnovala nejmenší pozornost. Tvářila se vážně a bezděčně žmoulala v ruce hedvábný kapesník. Vtom z vedlejší místnosti zaslechla nějaký hlas, a proto se zastavila.

„… ten kluk zase jednou vyvázl životem,“ prohodil kdosi, jehož daná skutečnost zjevně dvakrát netěšila.

„Takhle slabý, jak je, se stejně dřív nebo později odebere na věčnost,“ odpovídala žena, v níž Henrietta Augusta poznala jednu z dvorních dam své snachy.

Ta zmije! pomyslela si nahněvaně. Geraldina von Trenzen se navenek stavěla, že by dala všechno na světě za to, aby se Friedrich IV. uzdravil, a za zavřenými dveřmi naopak hovořila, jako by očekávala jeho brzký skon.

„Bylo by žádoucí, aby tento případ brzy nastal,“ řekl jakýsi muž.

Tento hlas Henrietta Augusta neznala. Zvažovala už, že vejde do komnaty a paní von Trenzen a jejího společníka si pěkně podá. Potom však usoudila, že moudřejší bude naslouchat.

„Ta stará dračice nad klukem bdí jako stooký Argus, ale jeho matka dala na můj podnět povolat do Friedrichsthalu doktora Stratmanna, kterého jste doporučil. A ten zjistil, a taky to jasně řekl, že malý říšský hrabě nebude žít dlouho,“ pronesla horlivě Geraldina von Trenzen.

Muž se spokojeně zasmál. „Ten spratek je naštěstí ještě moc mladý, než aby s nějakou narychlo sehnanou nevěstou dokázal zplodit dědice. Než na to dojde, zaujme své místo v kryptě. Důležitější je, co se s hrabstvím stane potom. Znáte dědické smlouvy uzavřené s dalšími vládnoucími rody?“

„K mé velké lítosti nikoli,“ odvětila Geraldina von Trenzen. „Dokonce pochybuji, že by je všechny znala samotná chlapcova matka. Některé listiny totiž ta dračice Henrietta Augusta drží pod zámkem. Když na to můj choť, jenž je členem rady regentů, zavedl řeč, dostalo se mu odpovědi, že dokud je Jeho Milost naživu, není třeba lámat si hlavu nad případným dalším dědicem.“

Muž zlostně zasyčel, ale potom se, než odpověděl, posupně zasmál. „Vím toho pravděpodobně víc než pan von Trenzen. Věc se má totiž tak, že tchán zesnulého říšského hraběte trval na tom, že v případě potenciálního vymření linie připadne Friedrichsthal jeho dceři, respektive jejím pozdějším potomkům. To je také důvod, proč se kolem Anny Sybilly točí nápadníci ze všech stran.“

„Jsem si jistá, že stará hraběnka vynaloží vše, aby tomu zabránila,“ dala Geraldina von Trenzen v potaz.

Její společník ze sebe vydal opovržlivý zvuk. „Ta ženská je dost stará na to, aby se taky brzy rozžehnala s životem. Nemyslím si, že vnukovu smrt dlouho přežije.“

Chováš zbožná přání, projelo Henriettě Augustě hlavou. Překročila už sice šedesátku, ale doufala, že bude žít tak dlouho, dokud se rod Schwarzburg-Friedrichsthal nepostaví na něco pevnějšího než na – jak si musela přiznat – poněkud slabé nohy jejího vnuka.

Nyní však chtěla vědět, kdo je ten cizinec, s nímž se Geraldina von Trenzen baví. Ale zrovna když přišla k sousední komnatě, uslyšela vedle prásknout dveře a pochopila, že čekala příliš dlouho. Přesto vešla dovnitř, ale zjistila, že v tomto pokoji se nikdo nezdržuje. Další dveře odsud vedly do jiných komnat a druhé do parku. Otevřela jedny i druhé, ale místnosti byly liduprázdné a v parku neviděla nikoho kromě zahradníka.

V návalu vzteku mrskla kapesníkem na zem. Sehnout se jí však bylo zatěžko, a tak chvíli počkala a zavolala sluhu.

„Zvedl ten kapesník! Upadl mi!“ poručila Henrietta Augusta přispěchavšímu sloužícímu a ukázala na zem.

Sluha byl o půl šířky dlaně menší než hraběnka, ale zato silné postavy. Při úklonu ani nehnul brvou, sehnul se a uchopil kapesník. Zároveň s tím si ho prohlédl a poté se podíval na starou hraběnku.

„S prominutím, Vaše Milosti, ale ten kapesník je úplně zmačkaný. Když dovolíte, přinesu vám jiný.“

„Dovoluje se mu!“ odpověděla Henrietta Augusta, jež se pořád ještě vztekala, že se jí nepodařilo vypátrat, s kým to Geraldina von Trenzen mluvila.

Sluha rychle opustil místnost a za chviličku se vrátil se sametovým polštářkem, na němž ležel čistý kapesník.

„S dovolením, Vaše Milosti, zde je čistý utěrák na nos,“ ohlásil a s úklonou nastavil polštářek.

Babička mladého říšského hraběte si ho vzala, ale pak ji napadalo ještě něco.

„Stát, Manfred! Může mi sdělit, kdo naposledy vešel do zámku?“

Sluha se právě chtěl odebrat po svých, ale teď zůstal stát a usilovně přemýšlel. „Na to se Vaše Milost musí zeptat dveřníka. Ten sleduje, kdo předjíždí před zámek. Já jsem viděl jenom slečnu von Ziegenwaida. Vracela se z procházky do vesnice.“

Henrietta Augusta však pochybovala, že by cizinec použil oficiální zámecký portál, a tak zavrtěla hlavou. „Nezahlédl někoho u zadní brány?“

„Jenom holku z kuchyně, která šla kuchařce pro čerstvou zeleninu. Vaše Milost by se měla raději zeptat Gabi. Ta měla za úkol skládat vypraná prostěradla. Třeba si něčeho všimla oknem v komoře na prádlo.“

Manfred při těch slovech trochu sklopil hlavu, protože služka byla pěkná holka a líbila se mu čím dál víc. Jenže služebnictvo nemohlo uzavřít sňatek bez souhlasu panstva, a tak jí svou náklonnost nejen neprojevoval, nýbrž s ní jednal hrubě a odmítavě, aby své city neprozradil.

Henrietta Augusta zvažovala, jestli má Manfreda poslat pro onu služku, ale potom se rozhodla jinak.

„Může jít!“ poručila mu a sama se vydala na cestu do komory, kde se skladovalo ložní prádlo pro obyvatele zámku.

2

Cestou do horního patra potkala říšská hraběnka řadu služebných a všichni se před ní uctivě skláněli – a pokud šlo o ženy, dělaly pukrlata. Naproti ní kráčely i dvě dvorní dámy hraběnčiny snachy a málem před ní padly na kolena.

Je to ale klubko falešných zmijí! pomyslela si Henrietta Augusta. Být po jejím, tak by celou tu entourage kolem snachy ze Schwarzburgu-Friedrichsthalu dávno vymetla. Musela však brát ohled na vdovu po svém synovi a pořád ještě se zlobila, že se nechal od manželky přemluvit, aby jí zajistil předsednictví v radě regentů.

Služebnictvo bylo zvyklé, že si ho stará dáma všímá jen zřídka, a ještě vzácněji ho oslovuje, a tak nikomu nepřišlo divné, že hraběnka kolem všech jen tak prošla a neuznala nikoho za hodna druhého pohledu. Chvilku nato už Henrietta Augusta došla k místnosti na prádlo a vkročila dovnitř.

Gabi se právě snažila s pomocí nejmladší zámecké služky zkrotit obrovské prostěradlo. Děvčeti nebylo určitě ani deset let a byla to pro ni dřina.

„Proč musí být všechno tak obrovské?“ zaúpěla malá, když jí málem vyklouzl cíp prostěradla.

„Tohle patří do postele Její Jasnosti říšské hraběnky Anny Sybilly, a proto to musí být tak veliké, vysvětlila jí Gabi, jež byla stejně jako děvče oděna do prostých černých šatů s bílou zástěrou a tmavě blond vlasy měla svázané pod čepcem.

„Stará říšská hraběnka tak velikou postel nemá, a je s ní spokojená,“ povzdychla si malá, jež si Henrietty Augusty dosud nevšimla. Vtom se za ní objevil stín a chudinka se otřásla hrůzou.

„Pozor!“ vykřikla Gabi. „Ať ti to neupadne, musely bychom ho prát znovu.“

Malé však cíp přece jen vyklouzl z ruky, ale stará hraběnka zasáhla a chytila ho. „Příště si dávej větší pozor!“ napomenula děvče a zasršela očima na Gabi. „Proč vám nepomůže některá starší služka?“

„Žádná nebyla k mání,“ odpověděla Gabi a honem složila vzpurné prostěradlo, aby se ještě nestala nějaká nehoda.

„A proč ne?“ ptala se Henrietta Augusta dál.

„Její Jasnost Anna Sybilla a její dámy je potřebují k obsluhování, Vaše Milosti.“

„Ale přece ne všechny! Tahle malá může snad skládat kapesníky, ale na tak veliká prostěradla má moc krátké paže. Budu si muset promluvit s mamzel.“

Henrietta Augusta se zlobila, že si její snacha nárokuje většinu služebnictva pro sebe, a na důležité práce je potom k ruce málo personálu. Ale potom si vzpomněla, proč sem přišla, a pokynula služebné, aby k ní přišla blíž.

„Dívaly jste se během práce taky ven z okna?“ zajímalo ji.

Malá bázlivě sklopila hlavu, protože se dívala. „Samozřejmě že ne, Vaše Milosti. Pracovaly jsme přece, viď, Gusti?“

„Ano, pracovaly jsme!“ přitakala malá.

„Ale i když jste pracovaly, náhodou jste občas musely oknem něco vidět. Nebyl vám nápadný někdo, kdo přišel do zámku nebo z něj odcházel?“ naléhala Henrietta Augusta.

„Ne, Vaše Milosti, vlastně ne,“ odpověděla Gabi.

Henrietta Augusta pochopila, že to musí říct doslova. „Neviděly jste paní von Trenzen a nevšimly jste si, jestli s ní někdo byl?“

Obě služebné věděly, jaké napětí panuje mezi dvorem staré říšské hraběnky a dvořanstvem její snachy. Většina služebnictva držela s Annou Sibyllou a jen malá část se starou dámou. Gabi si tím dosud nelámala hlavu, pro kterou z obou výsostí se má rozhodnout. Otázka Henrietty Augusty ji však nutila zaujmout stanovisko. Buď jí poví, co viděla, nebo to zamlčí. Rozhodování jí ulehčilo pomyšlení, jak často s ní paní von Trenzen jednala povýšeně.

„Tu dámu jsem prve viděla. Doprovázela k bráně nějakého pána.“

„A poznala toho muže?“ zeptala se Henrietta Augusta a zklamalo ji, když Gabi zavrtěla hlavou.

„Ne, to jsem nepoznala! Pokud vím, ten muž tu nikdy nebyl, co jsem na zámku.“

„Jak vypadal?“ vyzvídala Henrietta Augusta dál.

„Byl štíhlý, o hlavu větší než dáma, a na sobě měl hnědý kabátec a klobouk bez špic a per. Víc jsem si nevšimla, musely jsme skládat prádlo a neměly jsme čas dívat se z okna.“

Říšská hraběnka vytušila, že Gabi mluví pravdu. Ten muž byl cizí a oblečen prostě, a první dáma její snachy ho přesto přijala.

„To je v pořádku! Můžou pokračovat,“ řekla hraběnka a odešla z komory. Venku zvažovala, co má udělat, a pak obrátila své kroky ke komnatám, jež obýval její vnuk.

3

„Přihodilo se tu něco?“ zeptala se Henrietta Augusta.

Muži zavrtěli hlavou. „Ne, Vaše Milosti. Kromě pečovatelky říšského hraběte do těchto komnat nikdo nevstoupil,“ hlásil jeden z nich.

„Dávejte i nadále pozor!“ nakázala hraběnka a přistoupila ke dveřím.

Ihned přispěchal jeden lokaj a otevřel jí. Henrietta Augusta si ho ani nevšimla a vkročila do předpokoje. Ten byl podle očekávání prázdný. Vedly z něho troje dveře. Říšská hraběnka si dala na čas, otevřela každé z nich a nahlédla dovnitř. Teprve v třetím předpokoji objevila vnukovu pečovatelku. Seděla v pohodlném křesle a četla si knihu.

„Proč není u mého vnuka, Ludoviciusová?“ zeptala hraběnka přísně.

„Babičko, to jste vy?“