Dcera Rudozimy

Přeložila Anna Křivánková

Copyright ©2022 ECM Creative, Ltd.

All Rights Reserved

Copyright ©2023 for the Czech translation by Anna Křivánková

Copyright ©2023 for Cover by Galen Dara

Copyright ©2023 for the Czech edition by Euromedia Group a. s.

ISBN 978-80-242-9354-7

Tato kniha je věnována Alfredovi Wolfemu Thomasu Morganovi.

Kapitola 1

Příběhy této doby začínají a končí krví, a můj není výjimkou.

Jakmile jsem ji zahlédla, znehybněla jsem. Cestička jasně rudých skvrn připomínajících makové květy se vinula sněhem do kopce mezi borovicemi. V místech, kde se žár krve zařezával do návěje, se zářivě bílá propadala v temnou prázdnotu.

Zahlédla jsem ji schoulenou pod stromem, sníh kolem ní byl potřísněn pestrou červení letních květů. Žena. Byla mladá a otrhaná. Zakrvácená. Nehybná.

Poklekla jsem a prozkoumala stromoví. Ohledala okolní zem, zda najdu rozbředlý sníh. Medvědí stopy či otisky bot. Zdálo se, že panuje klid. Jen tělo a krvavá stopa.

Mrtvá? Těžko říct. Možná.

Mezi stromy nebylo ani stopy po prodlévající duši, nikde žádný zatrpklý duch nešťastné mrtvé. Takoví se v našem okolí vyskytovali často, mlčenliví, neznámí. Tedy z pohledu ostatních mlčenliví. Míjeli živé, pro které jejich přítomnost znamenala jen o málo víc než zježené vlasy na temeni hlavy či prchavý, nevysvětlitelný pocit ztráty či zapomnění. Nic než ozvy minulosti. Jestli ta žena ve sněhu skutečně vydechla naposledy, její duch už se vydal na další cestu.

Nic mi po ní nebylo a čas mi nepřál. Uprchli jsme do Dalnesse, kdysi hrdé pevnosti, jež poskytovala mnichům útočiště před krutým světem, avšak nyní byla stěží více než ozvěnou své zašlé slávy. Uprchli jsme tam, protože měla hradby, a hradby znamenají mnoho, když se vás mocný pán rozhodne zavraždit. Jenže jakmile se naše útočiště ocitlo v obležení, stala se z něj klec. Otevřít bránu by znamenalo pozvat dovnitř zášť a ostří meče a konec. Proto když jsem pod katakombami objevila říční tunel a zahlédla na jeho konci světlo, dopřála jsem si jiskřičku naděje.

Nečekala jsem, že tady venku ve sněhu najdu přátele.

Ať už ta žena je, či byla, kýmkoliv, pro mě nebyla přítelkyní ani spásou. A přesto se při pohledu na její padlé tělo ta jiskřička naděje zachvěla.

Vylezla až sem nahoru, takže s požehnáním duchů můžeme zase my slézt dolů. Z téhle prokleté skály vede cesta, což znamená, že nakonec ještě můžeme vyváznout.

Vzhledem k množství krve okolo tu ženu někdo – nebo něco – pořádně zrasovalo. Další dobrý důvod, proč odsud vypadnout. Měla bych ji nechat být a pustit se po krvavé stopě. Zjistit, kudy vede k úpatí hory.

To bych měla udělat.

Ach jo, zatracená práce.

Plížila jsem se k mrtvé ženě a pod zmrzlými a děravými holínkami mi tiše vrzal sníh. Příštipkář přísahal, že jsou do zimy akorát. Příštipkářům se nedá věřit. Kdokoliv tráví tolik času přemýšlením o nohách, nemá to v hlavě v pořádku. Na tětivě jsem držela nasazený šíp. Jestli je tohle nějaká past, pak je náramně propracovaná. Tady nahoře by nikdo být neměl, dokonce ani kdyby se sem vyplazil umřít.

Svah byl prudký a stromoví přede mnou řídké. Horské borovice, něco roztroušených křovin s holými větvemi. Rozhlížela jsem se, zda neuvidím stoupající obláčky páry, dech mužů skrývajících se v tichém jitru. Nic. Ani hlásku, až na čiřikání salašníků či občasné zaševelení sněhu padajícího z větve. Nechala jsem tětivu povolenou a rychle se přesouvala od stromu ke stromu. Nemělo smysl nechat se odhalit.

Zdolala jsem poslední úsek a poklekla vedle té ženy. Byla jen o málo starší než já. Tmavé vlasy, pleť příliš snědá na horalku. Ošuntělé, rozedrané šaty se hodily spíše do města než na procházku divočinou, a rozhodně byly lepší než cokoliv, co jsem kdy na sobě měla já. K lemu kabátce přiléhalo několik ražených knoflíků a jejich stříbrný povrch se vlhce leskl krví. Duch se nad ní nevznášel, ani se nepotuloval mezi stromy, ale to nemuselo nic znamenat. Zjevovali se mi pouze ti nejnešťastnější z mrtvých. Viděla jsem už duchy připoutané trpkostí, v okovech výčitek, chycené v sítích žalu. Ale většinou byli mrtví prostě mrtví.

„Je mi líto, že jsi mrtvá,“ promluvila jsem do chladu. Pouhý šepot zamrzlého dechu v tichu horského příkrovu.

Nejspíš byla mrtvá. Vypadala mrtvá. S pocitem provinění jsem se chtivě zahleděla na ty knoflíky. Kabát byl zničený, ale stříbro se dá prodat. Byla to trpká myšlenka, ale při Světle nad námi, Braithe a já budeme peníze potřebovat. My všichni, pokud se mi podaří najít horskou stezku, která nás vyvede z Dalnesse. Peníze, které nás uživí a ochrání nás před zlobou chladného srdce. Jenže než se odhodlám odříznout mrtvé ty knoflíky, musím se ujistit, je-li doopravdy po smrti. Sňala jsem šíp z tětivy, zabodla jej na stopu hluboko do sněhu a natáhla po ní ruku, abych jí ohledala tep.

Prudce otevřela oči, chňapla po mně oběma rukama a sevřela mi je kolem hrdla. Hleděla na mě, aniž by chápala, co se děje, zmatená a rozzuřená, rty zkřivené ve zlostném zavrčení. Ucukla jsem, ale byla silná a její studené prsty mě dusily. Trhla jsem sebou, jednou, dvakrát, ale nepovedlo se mi ji přimět, aby povolila. Došel mi vzduch. Došel! Zašátrala jsem si rukou po opasku a vzápětí už jsem sevřela svou dýku a sekla ženu po předloktí. Nemrtvá zalapala po dechu a já se jí vyškubla. Vykopla jsem, ve spršce lehkého sněhu upadla na zem a po hlavě se nemotorně odkutálela z dosahu.

S námahou se zvedla a ve tváři se jí zrcadlilo tolik bolesti, kolik na té mé ulpívalo sněhu.

„Přestaň,“ zalapala jsem po dechu a ohnala se dýkou. „Prostě přestaň.“ Krev mi duněla žilami, zato kosti napájela úleva. Nechtěla jsem, aby byla mrtvá. Teď jí aspoň nebudu muset odřezat knoflíky.

Žena nepřítomně bloudila pohledem a pomalu se vytáhla na nohy; opírala se přitom o kmen stromu. O málo starší než já a stejně vyděšená. Předtím jsem si říkala, že narazím-li na jednoho z LacCullochových klanových jezdců, určitě to zvládnu. Dokážu skolit nepřítele šípem. Jenže tahle dívka nebyla jedním z jeho mužů. Neměla na sobě vůbec žádné klanové barvy a kabátec měla ušitý pro letní dny v letních městech. Jižanská holka ztracená na podzim na severu. Zamrkala, pokusila se soustředit a prohlížela si mě stejně zkoumavě jako já ji.

„Musím dál,“ pronesla. Hlas měla ochraptělý, slabý. Tiskla si dlaň k mělké sečné ráně na paži. Rudé kapky ve sněhu. Ale už tak měla dost krve na kabátě a za tu já nemohla.

„Nezdá se mi, že bys v nejbližší době mohla kamkoliv jít,“ odvětila jsem a nepřestala svírat dýku. „Ty nepatříš k LacCullochovi.“

„Ne.“ Až příliš velký důraz v tom jediném slově. „Musím do kláštera.“

Poryv paniky zeslábl.

Ještě před malou chvílí mi připadala divoká a děsivá, ale zatímco mi srdce přestávalo divoce bušit a dech se zklidňoval, uvědomila jsem si, jak je ztrhaná a vyčerpaná až na dřeň. Krví podlité oči nad propadlými tvářemi. Bylo jí dvacet, nejvíc dvaadvacet a nepatřila sem, vysoko do hor, kde jsme bojovali, abychom přežili, zatímco se nás ostatní snažili zabít. Nikdo z nás sem nepatřil. Sebrala jsem svůj luk a šíp. Nedůvěřovala jsem jí.

„Dalnesse je v obležení,“ řekla jsem. „Muži Nivena LacCullocha zatarasili horskou cestu. Což už asi víš, když se snažíš dostat nahoru zadem.“

„Musím dál, nebo mě chytí,“ odvětila ta žena. Zachvěla se. Její prsty na pozadí krve prýštící jí z předloktí vypadaly jako závory z bílého mramoru. „Prosím. Kudy se dostanu do Dalnesse?“

Nikdo, kdo to má v hlavě v pořádku, by teď do Dalnesse nechtěl. Klášterní domy rozhřešení byly doslova tím nejhorším místem na zemi a mě osobně nikdy nepřitahovalo náboženství, které svým věřícím hlásá, že za žádných okolností nejsou dost dobří. Ovšem Dalnesse bylo ještě horší, protože všichni mniši odtamtud odtáhli už před lety a lidé uvnitř – moji lidé – začínali umírat hlady.

„Tamtudy,“ ukázala jsem a píchla palcem za sebe ke svým stopám ve sněhu. „Kdo ti ublížil?“

„Lidé, kteří mě chtějí zastavit.“ Navzdory chladu se potila.

„Kde jsou teď?“

„Myslím, že jsem je setřásla.“ Hovořila zoufalým, prosebným šepotem. „Musím do Dalnesse.“

Natřikrát prokleté Dalnesse. Už jsme tam vězeli déle než týden. Braithe za to nemohl. Měl jen čtyřicet mužů a žen, méně než polovina z nich byla zdatnými bojovníky, zatímco Niven LacCulloch přitáhl téměř se stovkou obrněných válečníků. Teď jsme byli v pasti za hradbami Dalnesse a zády k hoře. Jestli se Braitheho bratranci brzy neukážou s velkými posilami, máme pořádný malér. Ani všechny hradby světa nás totiž nedokážou nasytit.

Hádala jsem, že dokonce ani mniši by se nenatěsnali k hoře, aniž by měli nějakou cestičku, která by vedla zadem ven, ale našla jsem jen ten podzemní proud a tunel, jímž jsem prošla ven na horský svah díky tomu, že jsem následovala ducha starého mnicha. Nejspíš už byl po smrti několik set let či víc, ale tak už to mrtví dělají – opakují, opakují, pořád donekonečna opakují. Ozvěny svých ztracených životů.

„Potřebuješ tu ruku obvázat,“ řekla jsem. „Jinak se moc daleko nedostaneš.“

„Nemám na vybranou,“ pravila. Přinutila se vstát ze sněhu a vrávoravě vykročila směrem, který jsem jí určila. Vysoké boty – ještě méně vhodné než ty moje – se jí bořily do sněhu.

„Počkej,“ pronesla jsem.

Můj plán byl jednoduchý. Železná mříž blokující podzemní tunel byla prorezlá a dala se snadno vykopnout. Kdyby se mi podařilo najít bezpečnou stezku dolů z hory, možná bychom mohli tunelem všichni utéct na svah. Měli bychom šanci opustit v noci Dalnesse, vyhnout se LacCullochovi a jeho mužům. Některé z jasnozřivých sester a jejich stoupenců sice nejspíš byli trochu staří na takový odvážný noční únik, jenže mě už hnalo čiré zoufalství. Neměla jsem tady venku co dělat a Braithe se rozzuří, pokud mě nenajde. Zvláštní, že jsem se jeho reakce někdy obávala úplně stejně jako LacCullochových bojovníků.

Žena upadla, a když se zase zvedla na nohy, zanechala ve sněhu zářivě rudý otisk dlaně. Jestli se budu držet svého plánu, nechám ji tu zemřít. Má matka možná byla zahořklá stará duše, ale přese všechnu svou zlobu nevychovala dívku, která nechává lidi umrznout ve sněhu. Do hajzlu. Nemohla jsem ji vzít s sebou dolů, ani ji opustit a nechat zemřít.

Přehodila jsem si její zdravou paži přes ramena. Byla kost a kůže, jako by nejedla celé týdny, vážila asi tolik co králík.

„Jsem Raine,“ pronesla jsem a táhla ji s sebou. Do Dalnesse to potrvá méně než hodinu. Mohla bych ji ponechat v péči jasnozřivých sester a ještě před polednem znovu vyrazit na cestu. Nejspíš bude nejlepší vyhnout se jakýmkoliv otázkám stran toho, kam jsem šla. Kdyby Braithe věděl, co mám v plánu, zastavil by mě. Příliš mě miloval, než aby mě nechal jít.

xxx

Zakrvácená mladá žena se ušklíbla. Její síla byla mělké jezírko vysušené vyčerpáním a ztrátou krve, a po hodině lopotné cesty sněhem se nám podařilo ujít stěží polovinu vzdálenosti, kterou bych za ten čas ušla sama. Rána na paži jí přestala krvácet, ale na kabátě se objevila čerstvá krev. S každým krokem se jí ze zimou ztvrdlých rtů vydral bolestný zvířecí sten.

„Jsem Hazia,“ pronesla. Zjevně ji to stálo mnoho sil. Z nějakého důvodu to neznělo příliš sebejistě.

„Proč se snažíš dojít do Dalnesse, Hazio?“ zeptala jsem se. Neodpověděla. „Je to jedno z nejhorších míst, na kterých jsem kdy byla, a že už jsem viděla pár pořádně mizerných děr.“ Nečekala jsem odpověď.

„Musím to donést zpátky,“ zamumlala.

„To je teda spousta námahy jen kvůli nějaké donášce. Pozor na tu kládu. Přímo před tebou. Pořádně nakroč. To je ono.“

„Na ničem jiném nezáleží.“ Bolest jí protkávala hlas jako pavučina.

„Možná by ses napřed měla soustředit na to, abys zůstala naživu, a teprve pak na nějakou donášku,“ namítla jsem, protože u sebe očividně neměla nic cenného. Žádnou tašku ani měšec, dokonce ani nůž za opaskem. Dokonce ani opasek. Nic, co by měla kamkoliv donést. „Teď už to k mostu máme kousek. Budeme jej muset přejít pomalu a opatrně.“

„Musím si pospíšit. Slyším ho. Jako bubny dunící skrze kopce. Přichází.“

„Bubny?“

„Ano, bubny. Přichází.“

Nejspíš se jí začínalo zmocňovat delirium. Zranění a chlad se jí v duchu propletly v provazce nejistoty... avšak za tu krev na jejím kabátci mohl někdo jiný než já. Teprve tehdy, když jsem ji vlekla dál, jsem to zaslechla. V dálce, na východě.

Dum, dum, dum.

Dum, dum, dum.

Slabý, tichý zvuk, dokonalý a pravidelný rytmus. Slyšela jsem ho a zároveň cítila, připomínal bolest hlavy, která ve skutečnosti nebolí, jen slabě tepe po okrajích mé mysli. Zavrtěla jsem hlavou, abych se ho zbavila, ale to trojí bušení se ozvalo znovu, raz dva tři, raz dva tři, pořád dokola. Sledovala jsem vlastní stopy ve sněhu a Hazia zasténala, když jsem ji přiměla k ráznějšímu tempu.

Zvuk dole na svahu mě přiměl se zastavit a stáhnout Haziu za velký kmen borovice dřív, než mezi stromy zvolna projel muž na obrovském černém koni.

Byl to ten největší muž, jakého jsem kdy viděla. Ne vysoký, ale mohutný, takže jeho kabátec barvy býčí krve vypadal jakoby nafouknutý horkým vzduchem. Vlasy měl žlutohnědé a byl mladý – jeho tvář nepotřebovala častá dostaveníčka s břitvou – a nosil brýle. Drahé s mosaznými obroučkami. Pod kabátcem měl brnění a na sedle mu visel pět stop dlouhý meč, avšak já znala mnoho drsných chlapů a tenhle nebyl jejich ražení. Ta velikost hovořila spíše o chlebu než o síle.

„To on po tobě jde?“ zeptala jsem se.

Hazia přikývla a její hlas byl zaševelením větru. „Jeden z nich. Ale ne ten, kterého je třeba se bát.“

Nasadila jsem šíp na tětivu a nespouštěla přitom zrak z mladého jezdce. Nedalo se říct, že by své okolí sledoval zvlášť pozorně, na své počínání se soustředil jen polovičatě a pod brněním se zdál poddajný. Sice jsem se stýkala s drsnými chlapy, ale nikdy jsem žádného muže nezabila a nemyslela jsem si, že bych dokázala začít tímhle. V sedmnácti letech jsem byla dospělou ženou a muži se tak ke mně chovali, když se jim to hodilo. Jenže ačkoliv mu bylo zhruba tolik co mně, ten muž na černém koni mi připadal spíš jako chlapec než jako chlap. Povolila jsem tětivu.

„Počkej tady,“ zašeptala jsem. „Možná nás mine. Jestli sem přijel po tvé stopě, tak ji zjevně ztratil. Můžeme to vzít jinudy, podél vysokého hřebene. Pokud to neotočí na sever, neměl by si nás všimnout.“

Hazia se bolestně zašklebila, opřela se o strom a sáhla si pod kabátec. Prsty se opět vynořily, líznuté červení.

„Nepředstavuje pro nás hrozbu,“ řekla. „Poslouchej, zda neuslyšíš ty bubny.“

A pořád byly slyšet, daleko na východě. Slabě, ale pravidelně. Dum, dum, dum. Dum, dum, dum. Opakovalo se to stále dokola. Cítila jsem, jak se mi zavírají oči. Prudce jsem sebou trhla, otevřela je a uvědomila si přitom, že uběhlo něco času. Kolik, to jsem netušila. Připadalo mi, jako bych právě procitla ze spánku. To, vlastně všechno, mi přišlo špatně. Hazia měla zavřené oči, vyčerpání ji přemohlo.

Dvakrát jsem ji popleskala po tváři a oči se znaveně otevřely. Aspoň že se mě tentokrát nesnažila uškrtit.

„Haló,“ burcovala jsem ji. „No tak. Zůstaň vzhůru. Nemůžu přece dopustit, abys mi tu omdlela a umřela, ne?“

Mohla bych. Má matka by bývala řekla, že slaboši si zaslouží, co dostanou, a pak by se za to nenáviděla. Nenáviděla toho spoustu včetně mě, což se jen stěží zdálo fér, avšak ona férovost málokdy vyžadovala, leda vůči sobě. Co by udělal Braithe? Nejspíš by Hazii také pomohl. Tedy doufala jsem v to. Byl drsný chlap, ale dělal, co mohl. Proto jsem ho milovala. Kdyby nebylo jeho, z těch ubohých jasnozřivých sester by teď zbyly jen usekané hlavy zdobící hradby LacCullochova hradu.

Hazia se pokusila vstát a bolestně sebou škubla.

Nepodívala jsem se na zranění, které skrývala pod kabátem. Nebyla jsem ranhojič, ale i kdyby snad ano, stejně bych jí s tím nedokázala pomoct. Někdy je lepší nevědět, jak špatně si člověk stojí.

Ozval se zvuk, při kterém jsme obě strnuly. Tlustý mladík byl zpět, dobrých sto yardů od nás, vracel se po vlastních stopách, ale to mě nezaujalo. Linul se z něj zvuk, podobný těm vzdáleným bubnům, ale namísto stálého, pravidelného rytmu to spíš znělo jako když opilé děcko buší lžící do hrnce. Hazia mě popadla za bradu, obrátila mě tváří k sobě a přitiskla mi prst na rty. Oči jí div nezapadly strachy a držela mě, dokud se mladík i s tím svým rachotivým rámusem neodporoučel.

„Co to bylo?“ zeptala jsem se.

„Tys to taky slyšela?“

Přikývla jsem.

„To není normální.“

„Nic z tohohle není normální,“ opáčila jsem. „Ale jestli tě do hodiny nedostanu někam do tepla, tak už se nejspíš neohřeješ nikdy.“

Vytáhla jsem ji na nohy a Hazia zasténala bolestí.

„Co ti chtějí provést?“

„Snaží se mě zastavit,“ zašeptala. „Nemluvme. Pojďme.“

Vléct člověka je těžké a vléct ho sněhem ještě těžší. Nohy jsem měla zmrtvělé a těžké a v duchu jsem si začala malovat bolestivou smrt pro příštipkáře, který mi prodal moje nyní zcela promáčené a zmrzlé boty. Nenáviděla jsem sníh. Mniši, kteří se rozhodli pro život tady nahoře, si možná užívali spousty čerstvého horského vzduchu a širé oblohy, ale sníh je jako tanečky k uvítání jara – pitomci je považují za zábavné a každý, kdo má aspoň trochu rozum, se jim vyhýbá.

„Teď už to k mostu není daleko. Dalnesse leží jen necelou půl míli za ním,“ řekla jsem. Hazia kráčela s očima zavřenýma a s důvěrou, že ji povedu. Zatínala jsem zimou zuby. Ještě kousek. V Dalnesse toho sice není moc k snědku, ale aspoň tam bude oheň a konve čaje. A společnost. Neměla jsem se vydat ven na vlastní pěst. Myslela jsem si, jak je to ode mě chytré, že na všechny udělám dojem a možná nás i zachráním.

Větrem zaduněl hluboký mužský hlas.

„Hazio!“

Další jezdec v sedle obrovského černého koně se vynořil v našich stopách. Byl silný a mohutný jako borovice, kabátec z kůže barvy býčí krve mu visel přes zelenočerně kostkované kalhoty. Z rukávů mu vyčnívaly železné kroužky. Velký obličej rámoval šedý plnovous a od holé lebky se odráželo ranní slunce.

Dum-dum-dum, dum-dum-dum.

Rozložitý černý válečný oř kráčel mezi stromy a v očích jeho jezdce se zračil vražedný úmysl. Vzrušeně točil mečem, jehož ocel v kropenatém světle stříbromodře pableskovala.

„Hazio!“ zaburácel znovu. Z borovic se třepotavě snášel sněhový poprašek.

„Utíkej,“ zašeptala. Jenže na útěk bylo pozdě. Válečník zaryl koni paty do slabin a to zvíře s lesklou srstí vyrazilo tryskem, až mu sníh prášil kolem kopyt.

Koně vpravdě nelze předběhnout. V útrobách mi řádila hrůza jako smršť, zatímco se Hazia potácela přede mnou. Hlavou mi prolétly naše možnosti, instinkt táhl mé myšlenky jedním směrem, rozum zase druhým a strach třetím, dokud se nezhmotnily v cosi, co připomínalo plán.

Nasadila jsem šíp na tětivu.

Když se člověk učí střílet, splyne se svým lukem. Natáhne se tak, aby se luk stal jeho prodloužením, protlačí svou podstatu vlákny dřeva, aby paže, tělo luku a duch splynuly v jedno. Žena a zbraň pospolu v mystickém tanci preciznosti a rozvahy.

Ani ne. Stačí prostě natáhnout tětivu, zamířit a pustit. Čím méně přitom člověk přemýšlí, tím je pravděpodobnější, že pošle šíp tam, kam chce.

Vystřelila jsem. Šíp vylétl a současně mě tětiva pleskla do chrániče. Kůň zaryčel bolestí, když mu hrot probil hruď, zarazil se ve svém dunivém kroku a přední nohy se mu podlomily. Jezdec zahučel po hlavě do sněhu. Chudák kůň. S trochou štěstí si ten jezdec při pádu zlomil vaz. To by bylo něco.

Kdepak. Vynořil se ze závěje v oblaku bílé a bušení bubnu v mé hlavě zaburácelo hlasitěji.

„Zab ho!“ zaječela na mě Hazia. „Zab ho, než ovládne tvou mysl!“

Ve velké, okrouhlé tváři opěšalého jezdce se zračilo divoké odhodlání. Jednu tvář měl do krve poškrábanou, ale stále pevně svíral meč a stále postupoval k nám, nevšímaje si umírajícího koně za sebou. Zjevně měl v úmyslu zabíjet. Ramena se mu zvedala a klesala. Bubny zněly hlasitěji, hlasitěji, dum-dum-dum, dum-dum-dum. Sice jsem byla vyšší než on, ale předběhnout ho a pomoci Hazii jsem nemohla. Padla do sněhu kousek ode mne a ohlížela se, oči vytřeštěné hrůzou.

„Polož ten luk, děvče,“ zařval na mě stařec. Šetřil si jednu nohu a podle nepatrně cukajícího víčka a stisknutých zubů jsem usoudila, že měl ošklivý pád. „Netušíš, s čím si zahráváš. Zabiju tě, když budu muset.“

„Víckrát tě varovat nebudu!“ křikla jsem. „Zastřelím tě!“

Byla to pravda. Musela to být pravda. Přece to zvládnu. Musím to zvládnout.

„Ne,“ zavrčel. „Nezastřelíš.“

Byl podsaditý, stavěný jako býk, a představoval pro mě snadný cíl, jak se tak neohrabaně brodil sněhem. Varovala jsem ho. Víc po mně chtít nemohl. Můj druhý šíp patřil jemu.

Braithe by na mě byl pyšný. Vždycky říkal, že jsem moc měkká. Že svět je tvrdý a já se musím také zatvrdit, abych k němu pasovala. Ne každý život má cenu. Tak to řekl.

Natáhnout, zaměřit, vydechnout, pustit.

Plesknutí tětivy o chránič.

Šíp vylétl.

Bojovník máchl paží a chytil ho.

Chytil ho. On sakra chytil můj šíp.

Zahodil ten zlomený kus dřeva a vzápětí ke mně kulhavě vykročil. Trochu se zapotácel, když omylem šlápl do závěje. Předtím jsem uvažovala rychle a jednala rychle. Teď jsem na něj jen civěla.

On sakra chytil můj šíp.

Obrátila jsem se, přehodila si Haziinu paži kolem ramen a vyrazila. Bez ohledu na to kdo či co to bylo, Haziin nepřítel byl teď i mým nepřítelem a ať se propadnu, jestli se od něj nechám chytit. Viděla jsem už dost duchů, aniž bych se stala jedním z nich. Ten chlap přece nemá co chytat moje šípy, tím jsem si byla zatraceně jistá. Vždyť můj luk má tah osmdesát liber. Prostě to nebylo možné.

Táhla jsem Hazii, uhýbala pod borovice, kde byl sníh nejlehčí, a otáčela se, abych viděla, jak se lopotí za námi, kulhá a propadá se do sněhu, jako by se s ním potýkal poprvé v životě. Netušil, jak správně našlapovat. Přestože jsem vlekla poloslepou a cosi mumlající Hazii, povedlo se mi urvat náskok. Neustále jsem se snažila mít oči všude a bloudila pohledem mezi stromy. Kde je ten druhý jezdec, ten, co rachotil, jako když dítě buší do hrnce? Před námi jistě nebude. Jistě ne. Postrčila jsem dívku, aby se hýbala rychleji. Hazia zalapala po dechu, jenže bolest je prchavá a smrt věčná. Teď žádný odpočinek.

Tudy. Ten šepot jako by se vezl po větru. Volal mě. Hlasitěji než bušení bubnů. Zoufalá naděje povzbuzující představivost.

Dovlekla jsem nás po břehu nahoru a otočila se. Teď už byl pořádný kus cesty za námi a bořil se do hlubokého sněhu. Možná ten šíp chytil jen proto, že mu přálo štěstí? Možná, že ta část mého já, která mě pobízí, abych běžela a běžela a nezastavovala se, se mýlí. Vytáhla jsem šíp a nasadila ho. Další šance. Tentokrát to-

Zahleděl se mi do očí a vztekle máchl rukou. Sníh kolem něj se vypařil a muže skryl oblak horké páry. Přišla jsem o svůj cíl i o vládu nad svou čelistí. Vzápětí sníh mezi námi roztál a odhalil bláto, kamení a skryté rostliny, vzduch zteplal a zvlhl, zima rozkvetla do léta. Bojovník se vyhrnul z čerstvě vzniklé mlhy a čvachtal bahnem k nám.

Utíkej, vetřel se mi do hlavy ten přízračný šepot. Zatím s ním ještě bojovat nemůžeš.

Ať už byl ten chlap kdokoliv či cokoliv, veškeré moje myšlenky na možnost, že ho zastřelím, v tu chvíli pomřely. Meč mu zářil ranním ohněm, jenž se mu odrážel v široké, mastifovi podobné tváři. Byl útočící býk a žádný šíp neměl šanci ho zastavit. Prchala jsem a cítila, jak se prostor mezi námi zkracuje, zatímco sníh se sykotem tál v nicotu a odkrýval mu cestu.

Stromoví skončilo a my se prudce oddechujíce zarazily na okraji kaňonu. Pod námi tekla horská řeka, dvacet stop prudký pád do zpěněné vody, kvapně proudící a pěnící přes skaliska ostrá jako čepel meče. Most před námi byl starý a místy prohnilý, ale mniši jej postavili tak, aby vydržel.

Na protějším břehu stála žena z jiného času. Mihotala se jako přízrak a kolem ní se vznášel opar ve větru, který jsem necítila. Přes šaty v barvě královské modři měla přehozený kožešinou lemovaný plášť, havraní vlasy jí spadaly až na bedra. Peří jí tvořilo korunu posazenou nad ušima a tváře i oči jí křížily šmouhy bojové barvy. Královna z dávných časů, duch. Zbytečný duch. Nedokáže nám pomoct.

„Prosím,“ vydechla Hazia. „Musím se dostat do Dalnesse.“

„Dostaneš se tam,“ postrčila jsem ji kupředu. „Běž první.“ Most pod ní zaskřípal, shnilé plaňky zasténaly. K protějšímu břehu to bylo jen čtyřicet stop, a když došla do poloviny, jako by ji opustila veškerá síla.

Prkna skřípala a jedno pode mnou prasklo, ale pomalu jsem se dopracovala až k Hazii a dotáhla ji na druhý břeh.

Přízračná královna ze mě nespouštěla oči, přestože mrtví živé nevidí a živí zase nevidí mrtvé. Tak tomu bylo od nepaměti. Tvář měla úzkou, oči hluboko posazené a tvrdé jako led pod nohama, jež jí přecházely v mlhu. Přesto jí rty zkřivil divoký úsměv.

Ztěžka oddechující bojovník se blížil k protějšímu konci mostu. Po pravé noze mu stékala krev.

„Drž se zpátky!“ křikla jsem, ale neměla jsem po ruce žádný šíp. Srdce mi divoce bušilo v hrudi.

„Je po všem,“ zvolal hlubokým hlasem, jenž svědčil o životě ve vzdáleném kraji. „Hazio! Stůj. Dovol, ať to skončím.“ Vztáhl k ní ruku s otevřenou dlaní. Gestem bezmála přátelským. „Hazio. Prosím.“

„Ne,“ odvětila z protějšího břehu. „Nech mě jít. Musím to dokončit.“

„Utíkej, Raine. Nechytí tě. Dnes ne,“ pravila královna s pernatou korunou a poslední zbytky mé obezřetnosti odvály jako chmýří pampelišky v náhlém poryvu hrůzy. Byla klidná jako padající sníh, z ramen jí stoupala pára a svíjela se v nehybném vzduchu. Vyslovila mé jméno. To je nemožné. Padla jsem na kolena. Lidé nevidí mrtvé. Mrtví nevidí lidi. Vždy byli pouhými ozvami minulosti, slepé a zlomené stíny toho, co bylo kdysi.

Jenže ona vyslovila mé jméno...

Rozložitý bojovník vstoupil na most a dřevo pod jeho obrněnou vahou zasténalo, ale přesto postupoval stále dál, jeden pevný krok za druhým.

„Neboj se. Tohle není konec,“ pravila přízračná královna. „Nedovolím, aby ti ublížil, Raine. Tohle je teprve náš začátek.“ Usmála se. Vřelým, přízračným úsměvem. A pak pronesla slovo. Slovo, jež bylo propletencem tří různých rovnic, z nichž všechny byly identické a všechny měly jiná řešení, neskutečné slovo, jež bylo tím, co znaly pouze ledovce, slovo, které nikdy nebylo vysloveno, ale zato bylo vždy slyšet, a bylo prastaré a nové a mocné. A mně se na chvilku zdálo, jako by se za ní rozprostřel stín havraních křídel.

Dřevo se roztříštilo.

Část mostu před bojovníkem zasténala a pak se dlouhé nosníky rozpadly na kusy, jako by je nějaký obr popadl do dlaní a zkroutil je. Nosné trámy, jež byly položeny před tolika lety, se prohnuly a pak se most s ohromným rachotem zřítil. Obrněný válečník a jeho kabátec v barvě býčí krve se ve změti ostrých úlomků zřítili do zpěněných, krutých vod, a proud to všechno smetl a udeřil tím o skaliska.

Kapitola 2

Přízračná královna zmizela. Nezanechala po sobě žádné peříčko dechu ve větru, ani stopy ve sněhu. Jako by tu nikdy nebyla, a možná skutečně nebyla. Její strohé bílé oči uprostřed šmouhy válečných barev, záchvěv vraních křídel na jejích zádech, dokonce i ten sytý hlas už se zdály být pouhou vzdálenou vzpomínkou. Ovšem zkroucené a polámané trámy mostu byly velice skutečné.

Nemělo by být možné třást se víc, než jsem se už třásla, ale moje tělo na tom trvalo. Překonala jsem to. Mrkáním jsem zahnala zradu, kterou na mě schystaly mé oči. Nebyl čas na dohady, nebyl čas zkoumat vlastní smysly. Bylo mě třeba.

Hazia ležela tváří k zemi ve sněhu. Po muži, jenž se nás pokoušel zabít, nebylo ani vidu ani slechu.

Upřeně jsem hleděla dolů do zpěněné vody v očekávání, že se z trosek odnášených řekou prudce vynoří ruka, doufala jsem zahlédnout tělo. Jenže nikde nic, žádné znamení, že tu byl nějaký muž, stejně jako žádný důkaz existence dámy ověnčené peřím.

Znovu jsem se po ní rozhlédla. Zdálo se nemožné, že zničila ten most, že na mě mluvila. Oslovila mě jménem. Duch není nic než ozvěna, zmatený a nesprávně umístěný portrét osoby, kterou býval. Její slova se mi motala v hlavě v ohnivé palbě bitevní vřavy. Všechno to bylo špatně. Nic nedávalo smysl.

Sklopila jsem oči ke zhroucené ženě. Povedlo se mi Hazii doprovodit až sem a pořád ještě potřebovala mou pomoc. Byla jen zpola při smyslech, vykládala hlouposti o knihách a temnotě a ohni a černé studni. Blábolení na hranici vědomí. Jestli si nepospíšíme, to blábolení dozajista ustane navěky. Neznala jsem ji, nic jsem jí nedlužila, ale byla zraněná a byla sama, a to samo o sobě stačí, aby si člověk zasloužil pomoc.

Ke skrytému vchodu do Dalnesse už to nebylo daleko, ale Hazia se stěží potácela, neustále zakopávala a padala. Kabátec jí smáčela čerstvá krev – tajemná rána, kterou pod ním skrývala, se znovu otevřela.

„No tak, ještě kousíček,“ povzbuzovala jsem ji. „Přece jsem tě celou tu cestu netáhla pro nic za nic. Když uvážím, co za potíže jsi mi způsobila, mohla bys zůstat naživu aspoň do zítřka.“

Asi dvacet minut od říčky, jež hloubila tunel do skalní stěny, Hazia opět upadla a tentokrát už nevstala. Obrátila jsem ji. Stále ještě dýchala, jen byla naprosto vyčerpaná. Tentokrát se nedala vyburcovat políčky, a já byla u konce svých sil. Nezbylo mi než ji tam nechat. Když jsem předtím opouštěla tunel, nechala jsem si v něm kadanovou lampu. Párkrát to cvaklo a maličký kousek šedomodrého kovu uvnitř vzplál. Když se tunel přede mnou rozzářil světlem, ohlédla jsem se po tom, co kdysi bývalo mostem a mou nadějí na útěk, a pocítila, jak se ta poslední šance valí dolů, aby ji spolkla propast – stejně jako Haziina pronásledovatele. Teď už nebylo kudy uniknout.

Světlo nad námi, to jsem zachránila jednu jedinou duši, jenom abych nás všechny zatratila a skončili jsme probodáni LacCullochovými kopími?

Jedno po druhém.

Skočila jsem do říčky a po kolena ve vodě, klouzajíc po nerovných kamenech, překonala rozbitou mříž a vešla do krypty. Mniši tady dole pohřbívali své mrtvé, ale my kryptu využívali, abychom vychladili těch několik posledních sudů piva, co nám zbyly. Tunely se táhly daleko, dál než měl kdokoliv zájem jít, a některé byly zatopené v místech, kde si prameny a potůčky prorazily cestu kameny. Dalnesse byla stará pevnost, starší než Věk následnictví, vystavěná a vyhloubená v době před Hallenaenskou válkou, možná ještě před Yannijskou říší. Po celém Dunanu bylo mnoho podobných míst, naše boty zapadaly do šlépějí kdysi mocných impérií. Nakonec je však všechny potkal stejný konec – zašly, schvátila je temnota a povodeň. Chodidla jsem měla promáčená, nohy také a tváře se mi jistě zardívaly chladem.

Klášter Dalnesse musel být v dobách své největší slávy velmi živým místem. Obrovský dům rozhřešení, kde se nacházela kaple a krypty, byl jen jednou z tuctu žulových budov nacházejících se za obrannou obvodovou zdí. Navzdory tomu, jak moc mniši věřili, že přijde Světlo nad námi a všechny je zachrání, pokud o sobě řeknou dost ošklivých věcí, zdálo se, že vkládají značnou víru do vztyčování hradeb, aby bandity či zbabělé thaily odradili od myšlenky, že by se zbožným mnichům žilo lépe v bohům milé chudobě. To naprosto vyhovovalo mně, Braithemu, třem jasnozřivým sestrám, jež tvořily středobod naší skupiny, a jejich zhruba čtyřiceti stoupencům, kteří teď nejspíš litovali svých životních rozhodnutí.

Braithe ze mě nejspíš nebude mít velkou radost a já se toho bála, ale nedalo se nic dělat.

Našla jsem Lochlana a řekla mu, co potřebuju. Odešel to hledat s otevřenými ústy a přespříliš rozzářenýma očima. Chudák Lochlan. Bylo mu šestnáct, o rok méně než mně, a byl to milý kluk. Každý měl jiný důvod, proč následovat sestry, ale já neměla tušení, co ho posedlo, že opustil na pohled dobrou práci na farmě, jen aby putoval s námi vyhnanci. Já nenáviděla život pod matčiným pantoflem ve vlhkém a studeném písařském domě, a nelitovala jsem jediného ze čtyř let strávených na cestě se sestrami a jejich lidmi. Připadalo mi důležitější být součástí přátelské komunity než věřit ve zpívání barev. Lochlan však proléval slzy, když se v tom jasném, prosluněném údolí plném kukuřice loučil s rodiči a nejméně tuctem sourozenců. Mně nezáleželo na tom, zda sestry hlásají pravdu. Nabídly mi únik a já měla sbaleno a byla venku ze dveří ještě dřív, než si matka uvědomila, že jsem pryč.

Odsunula jsem ty vzpomínky ve snaze potlačit je stejně jako ty duchy, které jsem ignorovala, a čekala jsem dál. Matka mě krmila, šatila a poskytla mi to, co se na území dornochských thailů považovalo za vzdělání. I kdyby mě nemilovala tak, jako ostatní matky milují své dcery, stejně jsem jí to všechno vmetla do tváře – v den, kdy jsem odešla.

Možná mi teď přišla na mysl, křehká a s vlasy barvy staré břidlice, protože jsem zase utekla. Možná, že celou tu dobu, co jsem pro svou novou rodinu hledala únikovou cestu z hory, mi jakýsi tichý hlas, zasutý hluboko v mé mysli, říkal: uteč.

Neutekla jsem. Vrátila jsem se a pomohla ženě v nouzi. Nebyla jsem ani jednou z těch věcí, za které mě matka zatrpkle označila.

Lochlan se vrátil s širokým prknem a jedním z mohutných přihlouplých horníků, kteří se k nám loni přidali. Odvedla jsem je k Hazii, oni ji položili na prkno a zhostili se těžkého úkolu odnést ji dovnitř.

„Co je zač?“ chtěl vědět Lochlan.

„Já nevím. Potřebovala pomoc.“

Lochlan bolestně sykl, když se mu do dlaně zadřela tříska, ale nepostěžoval si. Byl opravdu milý kluk. Vlasy měl žluté jako kukuřice, stejně jako ti bratři a sestry, které zanechal doma. Vzhledem k tomu, kde jsme všichni skončili, by nejspíš bylo bývalo lepší, kdyby zůstal s nimi.

Hazia pravděpodobně také měla zůstat tam, odkud utekla. Existovala značně vysoká šance, že všichni umřeme, nebo že se shledáme spoutaní v řetězech.

„Dneska ráno žádné vyjednávání?“ zeptala jsem se.

„Moc se toho říct nedá,“ odpověděl Lochlan. „LacCulloch pořád táboří dole a nikam se nehne.“

„Jeden by řekl, že už by ho to mohlo začít nudit.“ Tím, že jsem ta slova řekla nahlas, jsem jim dodala bytelnosti, jako kdyby snad mohla být pravdivá.

Oba muži nesoucí prkno vybrali zatáčku po schodech nahoru, ven z katakomb a ke světlu.

„LacCulloch si myslí, že sestra Marthella je dotčená hrobem,“ pronesl Lochlan smutně. „Takže neustane, dokud se jich nezmocní. Nebo dokud ho někdo nepřinutí odtáhnout.“ Oči mu na okamžik zazářily horlivým fanatismem. „Ale my neustoupíme a budeme bojovat. Však nám ukázaly jak, že?“

„Jo,“ souhlasil ten mohutný přihlouplý muž. Stejně jako Lochlan měl na sobě jeden z pestrobarevných tabardů uštrikovaných sestrami. Oba odvrhli své klanové barvy ve prospěch změti nesourodých odstínů. Nosili své tabardy ráno, když je sestry učily meditaci, když tancovali tanec barev, a když jim sestry věštily budoucnost z popela či z linií jejich žil. Nikoho z nich vůbec nenapadlo, že navzdory silám, jimiž měly sestry vládnout, ani jedna nepředpověděla, že budeme nuceni uprchnout vprostřed noci z města, zahnáni do hor a obléháni v klášteře natolik rozpadlém, že už v něm nechtěli žít ani mniši.

Nebylo spravedlivé vinit z toho sestry. To moje slova nás sem přivedla. Neopatrná slova, která jsem zaslechla od ducha. Myslela jsem, že nám pomůžu. Domnívala jsem se, že ostatním pro jednou nabídnu něco, co jim bude k užitku.

Celkem se nás mezi klášterními zdmi ukrývalo stěží padesát. Půltucet mužů a žen byl na hradbách s loveckými luky opřenými o cimbuří. Nedomnívali jsme se, že se nás LacCulloch pokusí napadnout přímo. Přeceňoval náš bojový potenciál, ale Braithe nás pro tento případ stejně vycvičil. Tedy to jsme si aspoň říkali. Kdyby se nás LacCulloch pokusil napadnout, pak by někteří z jeho mužů jistě utrpěli zranění a možná by i zemřeli. Měl nás tu jako krysy v pasti. Ten říční tunel to mohl změnit, třebaže jen pro ty mladé a odolné. Jenže ta žena s pláštěm z peří rozervala most vedví a vzala nám tak i tuto šanci.

Byla to má vina. Sestra Marthella sdílela má nemoudrá slova. A teď jsme přišli o most, protože jsem se pokoušela pomoci Hazii, která nebyla jednou z nás, nebyla břemenem, které by naše shrbená záda měla nést. Jenže co jsem měla dělat? V jakémsi hlubokém, vlhkém a zkrouceném místě v mém nitru se rodil vzlyk. Spolkla jsem ho, stejně jako jsem spolkla zbytek. Musím být silná kvůli Braithemu. Musím být jeho pravou rukou. Musím zařídit, aby na mě byl pyšný.

Lochlan donesl Hazii k sestře Marthelle. Byla to vrásčitá stařenka, dohněda opálená a bělovlasá, přebývající v jedné ze starých mnišských cel. Neměla vůbec žádné zuby, ale jednou mi vyprávěla, že si je všechny vytrhala, aby jí pomáhaly věštit, a teď jí chrastily na šňůrce kolem krku. Vyhnala oba mladíky z místnosti.

„Rozřež na ní šaty. Podíváme se, jak zle na tom je.“

„Přežije?“

„Abych se to dozvěděla, musela bych to vyvěštit z nějakých pořádných vnitřností a kostí, milé dítě. A řekla bych, že jestli tím budu marnit čas, mohla bych rovnou použít ty její. Je velmi zesláblá. Odkud je?“

„Nevím.“

„Jak se sem dostala?“

„Tím si taky nejsem jistá,“ odvětila jsem. Bude lepší vyhnout se všem otázkám, dokud si nepromluvím s Braithem.

„Jestli se dostala sem, tak se my můžeme dostat ven,“ pronesla sestra Marthella vychytrale.

„Možná. Pomozme jí, ať nám to může říct. Prosím.“

Marthella přivolala své sestry a já zatím položila Hazii na pracovní stůl podepřený dřevěnými kozami, jaký obvykle stavěly na letních trzích. Vzala jsem nůž a rozřezala švy Haziiných šatů, hadrů tak potrhaných a poničených, až jsem měla dojem, že se vlastně ničím neprořezávám. Rozřízla jsem poslední kus látky a stáhla z Hazie zbytky kabátu. Zranění zakrýval zažloutlý list papíru pokrytý řádky červeného a černého písma. Opatrně jsem jej nadzvedla, ale nebyl k ráně přilepen, dokonce ani nenasákl krví. Odtáhla jsem ho, a přestože už jsem v životě viděla pár ohyzdných ran, polekaně jsem ucukla.

„To je moc špatné,“ pravila sestra Marthella. Její jasnozřivé sestry souhlasně zamumlaly. „Tu ránu způsobilo ostří. Snad nože či meče, možná ji přes žebra škráblo kopí. Ale otevřelo se to ještě víc.“ Sklonila se, očichala tu rudočernou polízanici a otřela si čelo hřbetem ruky. „Barvy má slabé. Obávám se, že tvé úsilí vyjde naprázdno.“

„Prostě udělejte, co půjde,“ odvětila jsem. Neměla jsem žádnou pravomoc jim rozkazovat, ne doopravdy, ale byla jsem Braitheho ženská. Toho si lidé poslední dobou začínali považovat. Nepřekvapilo mě, když v tichém souhlasu pokývly, i když možná si prostě jen tak pokyvovaly pro sebe.

Měla jsem své důvody, proč se k těmhle potulným věštkyním přidat, a ony mě přijaly s otevřenou náručí, přestože mě skoro vůbec nepotřebovaly. Byly pro mě únikem zpod matčiných sukní, únikem před životem, o kterém mi vždycky říkala, že jí není hoden, a na tom, jak věštily předzvěsti a znamení z polévky a kostí, bylo cosi kouzelného. A samozřejmě tu byl Braithe. Silný, pohledný, dominantní, a padla jsem mu do oka ve chvíli, kdy mě poprvé uviděl. Za těma očima bych šla kamkoliv.

Třináctiletá holka soužící se po chlapovi dvakrát tak starém, co jsem tehdy mohla vědět? Nedotkl se mě až do minulého roku, a i tehdy jsem to byla já, kdo tomu vyšel naproti. Pocit zmaru, jenž mě trápil, když jsem byla mladší, vykvetl v obdiv za to, že počkal, až vyrostu. Něco mi slíbil a své sliby dodržel. Milovala jsem ho proto ještě víc.

Zvedla jsem ten podivný kus papíru. Číst jsem se naučila brzy, to byla jedna z věcí, které pro mě matka udělala. A přesto jsem netušila, co to písmo znamená. Harranština to nebyla. Ani kwendiština či jazyk iska. Písmena byla vepsána do slabě načrtnutých řádků, ale čím déle jsem se dívala, tím více se zdála odplouvat kamsi do dáli, až mě zaplavila nevolnost. Odvrátila jsem zrak a písmena se vrátila na své místo.

Papír byl starý, zažloutlý, ale překvapivě čistý. Ležel přece přímo na Haziiných děsivě poraněných žebrech, takže by měl být promáčený krví. Že by jej nějaký vosk či olej učinily voděodolným? Zkusila jsem na něj vylít několik kapek z hliněného pohárku a voda z papíru stekla, jako by byl skleněný.

„Hm!“ vyhrkla jsem, ohromena svým objevem.

„Moc, moc špatné,“ broukaly si sestry pospolu. Jedna hodila na ohřívadlo celé hrsti voňavých bylin, zatímco druhá zapálila vonné tyčinky, ale další míchala balzám. Bez ropušníku neboli pasty, kterou v severních krajích vyráběli ze slimáků, by totiž rána zezelenala infekcí. O rhinarském rohu se také říkalo, že dokáže čistit rány, ale Braithe se tomu vysmál a řekl mi, že je to jen mýtus. Haziina zranění vypadala tak beznadějně, až jsem byla ráda, že jsem se na ně nepodívala, než jsem ji sem přinesla. Z toho, jak jsem ji vlekla sněhem, mi teď trnuly paže a stehna, a kdybych byla hned od začátku věděla, v jakém je stavu, možná bych podlehla slabosti. Možná bych ji tam nechala krvácet a mrznout o samotě.

Kdybych to bývala udělala, měli bychom teď ještě most. Měli bychom nějakou naději. Svět jako by zešedl a drobná zkreslení nahlodávala možnosti budoucnosti jako kapky deště stékající po zamžené okenní tabulce.

Lochlan na mě čekal venku.

„Kdes ji našla?“ zeptal se.

„Poblíž,“ odvětila jsem. Nechtěla jsem o tom mluvit, ne když jsem si napřed potřebovala urovnat myšlenky. Polovina z těch věcí, co jsem viděla, byla příliš podivná, než aby se jim dalo věřit. Sníh měnící se v oblaka páry a duch, který zničil most. Nic z toho nedávalo smysl. Kráčela jsem dál a doufala, že Lochlan cestou odpadne a najde si na otravování někoho jiného. Lidé v pevnosti pracovali, sekali dřevo, řezali prkna a opevňovali vrata, jako bychom tu snad mohli sedět navěky. Přidali se k sestrám, protože věřili, že sestry mají šňůru, jež vede až nahoru ke Světlu nad námi, slýchají jeho šepot ve šplouchání vína, vidí jeho plány v plynoucích mracích. Jestli jsou jasnozřivé sestry dotčeny božským vnuknutím, tak mají jistě plán, jak se odsud dostat?

Věděla jsem, že jsou to všechno kraviny, hned toho prvního dne, kdy se jejich putovní společnost utábořila před písařským domem, který matka tolik nenáviděla. Byla od dětství učednicí místní zapisovatelky – až do chvíle, kdy se dotyčná odšourala do příštího života a matka se náhle stala učenou ženou v komunitě negramotných lesníků. Odešla, aby žila ve společnosti jiných, stejně vzdělaných a neobyčejných jako ona, jen aby zjistila, že mimo vysočinu je její znalost písmen a čísel považována za všední. Byla dost schopná, aby vedla záznamy o prodeji a sepisovala smlouvy o vlastnictví, a ještě něco navíc, takže jí nezbylo než spolknout své opovržení a vydělávat si na chleba jako písařka. A pak jsem samozřejmě přišla já, a nepřinesla jí mnoho radosti, ale jasnozřivé sestry jí život na chvilku ulehčily. Otevřely cestu k duchovnu, které přesahovalo monotónní kázání kněží v kostelech, a rozebíraly zbožnost jazykem srozumitelným běžnému posluchači. Ranní meditace, používání kousíčků křišťálu k vyčistění aury, to vše bylo vítáno, kdekoliv to sestry rozdávaly, ale já od začátku viděla, že je to všechno nesmysl.

Nejdřív jsem si dovolila myslet, že je to jen neškodná legrace. Proč by někdo nemohl věřit, že mu kousek křišťálu pod polštářem přinese štěstí? Jenže pak jsem viděla, jak sestra Anthra šeptá umírající stařence, že dokáže promlouvat s duchem jejího manžela, který byl už deset let v hrobě. Viděla jsem, jak předstírá, že mezi nimi předává informace, a přitom tam žádný duch nebyl. Kdyby byl, byla bych ho viděla.

Žít s mrtvými nebylo snadné. Jako malá jsem sedávala pod matčiným stolem v písařském domě, který tak nenáviděla, nevěděla jsem, co jsou zač, ani že stojí za komentář. Když jsem se o jednom z nich zmínila poprvé, zbila mě matka pantoflem tak strašně, že jsem si už nikdy netroufla říct o tom jediné slovo. Svým způsobem to byla laskavost. Kdybych bez zábran vykládala o tom, co vidím, nebyla bych už naživu. Sestry si dávaly pozor. Držely se svého zpívání barev, svých králičích paciček a pampeliškových proroctví pro živé, a k duchům se uchylovaly, jen když konejšily mrtvé. Nic z toho nemyslely nijak zle.

Trápila mě jediná otázka, a to, zda podléhají nějaké kolektivní iluzi, či zda vědí, jak šílené kraviny to hlásají. Tak nebo tak, navzdory své pečlivosti udělaly chybu. LacCullochově manželce zbývaly jen hodiny života, když ji sestra Marthella při konejšení oslovila přezdívkou, kterou té ženě říkala jen její dávno mrtvá matka. Jenže „Primulenka“ nakonec duši nevypustila. Na poslední chvíli se uzdravila, a když svému muži pověděla o tajných, nesmrtelných vědomostech sestry Marthelly, obrátil se proti nám jeho hněv. To já slyšela v pevnosti hovořit duši té dávno zesnulé matky. Já o tom pověděla sestře Marthelle. Podílela jsem se na tom, jako bych byla jednou z nich. Připadalo mi to bezpečné a možná, že nějaká část mého já se zoufale toužila svěřit s tajemstvím, které jsem tak dlouho skrývala. A třeba jsem sestru Marthellu zkoušela. Třeba jsem se chtěla ujistit, že ze mě záhrobní zrak nedělá zlou bytost. Že ze mě nedělá věc, kterou je třeba zabít.

Ať už jsem si myslela cokoliv, ať už sestry zachránily LacCullochově ženě život, nebo ne, LacCulloch nesouhlasil. Nenáviděl přízračný zrak víc než kdokoliv jiný. A teď nás všechny zabije, protože jsem sestře pověděla o tom jménu.

Potřebovala jsem být chvíli sama. Potřebovala jsem vzduch. Potřebovala jsem od toho všeho utéct.

Abych unikla Lochlanově pozornosti, vystoupala jsem po příkrém schodišti na hradby. Neměl rád výšky ani vítr, ale zjevně byl připraven tomu všemu projednou čelit. Horské vichry mocně duly, takže mě promáčené nohy ve zmrzlých botách zábly ještě víc. Zahleděla jsem se na LacCullochův tábor. K Dalnesse vedla jediná cesta, z obou stran lemovaná vysokými vápencovými stěnami. Dřív to jistě působilo ohromujícím dojmem, ale včerejší nádhera se proměnila v dnešní past na krysy.

Tábor se nacházel mimo dostřel šípů. Věděla jsem to, protože mi Braithe poručil, abych se tam pokusila dostřelit. LacCullochovi muži přebývali v bezpečí svých stanů a dým z jejich táboráků rychle mizel s větrem.

„Dnes dorazili další vojáci,“ ozval se Lochlan. „Kolik myslíš, že jich tu je?“

„Napočítala jsem zhruba stovku,“ odvětila jsem. „Ale zaútočit nemůže.“

„Mužů má dost.“

„Má, ale brána je velká, tyhle staré hradby zůstávají vysoké a my máme dost luků, abychom zranili spoustu jeho mužů, až se poženou sem nahoru. A vůbec, jak by se dostali bránou?“

„Beranidlem. Včera jsem viděl, jak porážejí stromy.“ Nervózně se probíral hustými žlutými kudrnami.

„Podívej se támhle dolů,“ ukázala jsem na husté bahno před bránou. „Každý, kdo se tímhle pokusí pronést beranidlo, skončí prošpikovaný šípy skrznaskrz. LacCulloch tu sice má svoje domácí válečníky, svoje přísežné bojovníky a hromadu chlapů z klanu, kteří mají chuť si zabojovat, ale tady nic nezmůžou. S trochou štěstí se začnou vytrácet, aby se ujistili, že je sedláci neošidí o úrodu.“

Mluvila jsem sebevědomě, ale vůbec jsem se tak necítila. Uvědomila jsem si, že jen papouškuju Braitheho. Byl by na mě pyšný.

„Ty myslíš, že to všechno dopadne dobře?“ zeptal se Lochlan.

Chtěla jsem ho trochu povzbudit, ale žádné velké naděje jsem si nedělala. Nejhorší bylo, že jsem Nivenu LacCullochovi nemohla doopravdy mít za zlé, že se chce sester zmocnit. Všichni věděli, že záhrobní zrak je zapovězený, že slouží jako znamení těch, které to táhne k Noci pod námi. Každý z hrůzovládců minulosti – rivenská královna Hallenae, Sanvael LacNimue, velmistr Unthayla, Pozůstalec Sul, prastaří Zmizelí páni – ti všichni viděli mrtvé a podrobili je své vůli. A mé sobecké titěrné zašeptání zlomilo pečeť a vrhlo sestry na mou vlastní hranici. LacCullochově ženě jsem to vyčítat mohla, ale sám thail jen plnil svou povinnost. Nikdy jsem si nepřipadala jako zrůda, nikdy jsem neměla pocit, že to, co vidím, někomu ubližuje. Kdybych se té schopnosti mohla zbavit, udělala bych to. Jenže protože jasnozřivé sestry byly pravé věřící – sice nebylo tak docela jasné, v co vlastně věří, ale věřící rozhodně byly – vzdát se pro ně nepřipadalo v úvahu. A proto jsme tu teď všichni měli zahynout.

„To je dobrý, Raine,“ pronesl Lochlan. „Já tě ochráním.“ Pokusil se mě obejmout a já vyprskla smíchy a odstrčila ho.

„Jediné, co ochraňuješ, je tvoje panictví,“ řekla jsem mu a Lochlan zrudl. S rozmachem tasil dlouhou dýku a přinutil mě o krok ustoupit. Mával přede mnou ostřím.

„To mi dal Braithe,“ řekl. „Budu bojovat, když to jinak nepůjde.“

„Ty si myslíš, že bys dokázal zabít chlapa, Lochu?“

Pokrčil rameny a já si možná poprvé uvědomila, jak za poslední rok zmohutněl. Měl ramena jako pravý sedlák. Jenže pak je trochu svěsil a sklonil ostří.

„Já nevím. Možná jo, kdybys byla v nebezpečí.“

„Já jsem pořád v nebezpečí. Nepřej si to, Lochu. Sestry přece kážou o vnitřním míru, ne? Bude to smutný den, jestli nás přivedou k násilí.“

Braithe mě naučil střílet, ukázal mi, jak praštit chlapa s nenechavýma rukama tak, aby neumřel, ale zapamatoval si, zač je toho loket. Do dnešního dne jsem si nebyla jistá, zda bych to dokázala. Ať už jsem říkala cokoliv, doopravdy jsem nevěřila, že bych toho byla schopna.

Jenže jsem vypustila šíp přímo na hruď toho bojovníka. Neměla jsem na vybranou. Nikdy jsem nechtěla zabít člověka – viděla jsem příliš mnoho duchů, než abych sama jednoho vyrobila – ale taky jsem nemínila jen tak si lehnout a umřít. Ale on popadl můj šíp v letu, jako by o nic nešlo. Teď už na tom asi nezáleželo. Je mrtvý někde v řece a Hazia taky nejspíš dlouho nepřežije. Veškerý ten strach a panika byly k ničemu a já se ocitla přesně tam, kde jsem začala – civím na partu chlapů, co nás chce zabít.

Už jsem se na ně nemínila dál dívat. Jenže když jsem se obrátila, abych sešla po schodech zpátky dolů, zahlédla jsem, jak na mě zdola hledí Braithe. Nevypadal šťastně. Svižným krokem vystoupal na hradby vedle mě, zatímco Lochlan zamumlal jakousi výmluvu a zmizel jako stín.

„Kde se tu vzala?“ vyhrkl Braithe. Byl vysoký, měl široká ramena a klenutý hrudník, aniž by byl svalnatý. Prostě jen přirozeně velký. Vlasy měl seversky rudé a vousy elegantně přičísnuté. Na sobě měl drátěnou košili a u pasu meč – obojí neodložil ode dne, kdy jsme se ocitli na útěku. Ten meč jsem mu dala na oslavu jeho třicáté zimy a on se teď zřejmě považoval spíš za vojevůdce válečné tlupy, než za nikým nevoleného náčelníka party duchařů. Slušel mu. Vypadal díky němu udatně.

Všechno jsem mu vypověděla a pomlčela jen o té pomalované královně s korunou z peří. Všechny naše problémy pocházely z toho, že si jasnozřivé sestry hrály s ohněm, když šeptaly umírajícím konejšivé lži. A já jim jen poskytla jméno... nikdy bych nikomu nedokázala tvrdit, že vidím duchy. Každý klan měl pro lidi nadané přízračným zrakem jiný název – strůjci noci, čarodějnice, mluvčí temnot. Ovšem význam skrytý za těmito jmény byl vždycky jasný. Ti šťastnější byli zapuzeni. Ti nešťastní skončili provazem. Vidět mrtvé nebyla jen zkaženost. Pro všechny okolo jsem představovala jed.

Potřebovala jsem čas na přemýšlení.

Toužila jsem se vrátit, prožít si znovu ty chvíle, kdy ke mně ta přízračná žena mluvila. Pokud ke mně vůbec mluvila. V uších mi přece hučela krev a ten mužský se mě snažil zabít. Možná jsem si to špatně zapamatovala. Jenže copak by se most sám od sebe takhle prohnul a zkroutil a rozerval? Nic z toho mi nepřipadalo reálné, ani když jsem Braithemu tvrdila, že se most propadl pod tíhou mého pronásledovatele.

„Zase jsi mě zklamala, Raine,“ pravil Braithe, opřel se o cimbuří a zahleděl se upřeně k LacCullochovým mužům. „Ať už je ta Hazia kdokoliv, pro nás je špatná zpráva a nepatří mezi nás. Nechci ji tady.“

„Nemohla jsem ji tam nechat jen tak umřít.“

„Můj problém nebyla,“ utrhl se na mě. „Já mám problémů až až!“

„Tiše, lásko,“ zavěsila jsem se do něj a položila mu hlavu na rameno. „Ten chlap, co nás honil, mohl klidně patřit k LacCullochovým lidem. Aspoň jednoho jsme tedy dostali, ne?“

Myslela jsem to lehkovážně, ale nejspíš to nebylo vtipné. Braithe mě prudce otočil k sobě, abych mu viděla do očí, ze kterých vyprchala veškerá náklonnost.

„Ty tady napůl chrápeš nebo co, Raine?“ pronesl naléhavě a zabušil mi klouby prstů do spánku. „Další z LacCullochových mužů ho půjdou hledat tam nahoru. Co když najdou ten tunel?“

„Most je pryč,“ odvětila jsem a odstrčila mu ruku. „A nedělej mi to. Nemůžeš se mnou tady venku zacházet jako s dítětem a pak, až se ti to bude hodit, zase jako s ženskou.“

Tu facku jsem nečekala. Jednu chvíli jsem před ním stála a v další už jsem se opírala o hradby, tvář mě pálila a rudla, a já si nebyla jistá, co přesně se stalo. Nějakou chvíli trvalo, než jsem zase začala jasně uvažovat, a Braithe se mezitím tyčil nade mnou, rudý ve tváři a vzteklý.

Zachvěla jsem se.

„Tak buď ženská, kterou miluju, a ne zbrklá holka!“ utrhl se na mě. Byla jsem příliš ohromená, než abych se pohnula. Došla mi slova. „Omlouvám se,“ dodal Braithe. Jeho vztek se vytratil stejně rychle, jako se objevil, a jeho mohutné paže mě objaly, takže jsem pocítila jeho teplo a vůni vřesu a ovsa. Ostatní stoupenci jasnozřivé stojící na hradbách upírali zraky na LacCullochův tábor, jako by nic neslyšeli ani neviděli. „Omlouvám se, Raine,“ zopakoval Braithe. „Měl jsem strach. Nedovedu snést pomyšlení, že by se ti něco stalo. Jak ses tam mohla vydat sama?“

Bylo těžké vysvětlit, co se právě stalo. Připadalo mi to stejně neskutečné jako ta přízračná královna na mostě. Vždycky mi to připadalo neskutečné. Jako by se cosi z jiného světa zvedlo a zhaslo oblohu.

„Omlouvám se.“

Vlastně jsem nevěděla, proč se omlouvám. Tvář mě bolela. Ublížil mi víc než ten válečník v červeném kabátci, a stejně jsem to kdovíproč byla já, kdo se omlouval.

Braithe mě políbil na temeno hlavy, dvakrát, třikrát, a pak si ji opřel o svůj široký hrudník. Nějakou dobu jsme náš vztah drželi v tajnosti, jenže jakmile jsme dorazili do Dalnesse, zachovalo se jen málo tajemství. Ostatní se ke mně začali chovat jinak hned to první ráno, kdy jsem vyšla z jeho pokoje. Nejdřív jsem si myslela, že je to respekt. Potom mi došlo, že pokud tomu tak skutečně je, pak se ten respekt nevztahuje na mě.

„Utečeme odsud, neboj se,“ pravil. „Moji bratranci určitě přijdou. Zajdou za brannskými místodržícími a shromáždí dost mužů, aby LacCullocha zahnali. Nemusíš se tolik bát.“

Hovořil tak sebevědomě, ovšem dno příkopu, ze kterého tu lež vykopal, bylo tak hluboko, že jsem ho ani nedohlédla. Brannové drželi náš národ pod krkem víc než šest set let a Braitheho bratranci neměli žádné cenné pozemky. Nedovedla jsem si představit, že by nám pán tamější posádky vyjel na pomoc s praporci třepotajícími se ve větru. Brali si od nás desátky a nechávali klany, ať si své krvavé šarvátky vyřídí mezi sebou.

„Co když nepřijedou?“

„Tak se nám všem do konce zimy přejí holubi a krysy.“

Usmál se a byl silný a vřelý a sebejistý a bylo lepší myslet na tohle než na pálivou bolest na tváři.

Kapitola 3

V rukách staré ženy vždycky sídlí magie. Sestra Marthella odvedla dobrou práci s jehlou a nití, a Hazia stále ještě žila. Prozatím. Z vyzáblé dutiny hrudi se jí dovnitř a ven dral dech v mělkých, namáhavých tazích, a pleť se jí leskla potem. Oheň hořel naplno, ačkoliv v Dalnesse zbylo jen málo suchého dřeva. Vůbec jsem nechtěla pomyslet, jak se zahřejeme, až nám dojde. Niven LacCulloch nebude muset dobývat pevnost, aby nás zabil. Postačí, když si sedne a nechá přírodu, aby to odbyla za něj.

Lochlana jsem nalezla zachumlaného do přikrývek v chladné mnišské cele. Choulil se u ohně, který pomalu dohasínal, a brousil si svou novou dýku. Nepodíval se mi do očí, když jsem se posadila vedle něj. Neřekl ani slovo, jen jezdil ostřím po brusném kameni. Světlo se začínalo vytrácet ze světa.

Další den pryč. Ničeho jsme nedosáhli. Jenom nám na zítra zbývá méně jídla a méně dřeva, abychom se ohřáli.

Už mě to zoufalství tolik unavovalo.

Unavovala mě snaha a selhání a bolest a další selhání. Chtělo se mi plakat, jenže to se mi chtělo pořád a slzy mi nikdy nepřinesly nic jiného než víc téhož.

„Chceš vidět něco zajímavýho?“ vydolovala jsem trochu nadšení z té suché jámy, kam jsem uložila ty části svého já, které ještě nebyly úplně opotřebované. Lochlan jen pokrčil rameny. Obvykle nebýval zasmušilý, ale dny těžce dopadaly i na ty nejbláhovější stoupence našich sester. Stále ještě ráno zpívali a modlili se, stále tančili podle barev ve svých myšlenkách, ale jejich hlasy zněly tišeji.

Vytáhla jsem list papíru, který jsem vzala Hazie. Podle jednoho zubatého okraje bylo zřejmé, že je to vytržená stránka z nějaké knihy.

„Vidíš?“ zeptala jsem se. Lochlan přikývl. Chopila jsem se svého měchu na vodu a polila stránku, až trochu vody steklo na podlahu. „Nenamočí se. To je docela zajímavý, viď?“ Lochlan ke mně vzhlédl, rychle odvrátil zrak a pokračoval v broušení.

„Asi jo,“ odvětil.

„Teď se mrkni na tohle. Bodni do toho nožem.“

„Proč?“

„Prostě to udělej.“

Podržela jsem mu stránku před očima a Lochlan po ní krátce bodl dýkou. Nic se nestalo. „No tak,“ pobídla jsem ho, „snaž se přece trochu.“ Podařilo se mi vyprovokovat jeho pýchu, takže se pokusil důrazněji. Pořád nic. Vstali jsme, každý se chopil papíru z jedné strany a pokusili se jím ostří dýky protlačit, ale na papíru – pokud to vůbec byl papír, o čemž jsem pochybovala – nebylo vidět sebemenší škrábnutí. Snažili jsme se do něj rýt i škrábat, ale nic. Lochlan zapomněl na svou špatnou náladu a začal se usmívat.

„Vždyť to nedává vůbec žádný smysl,“ mumlal, zatímco se pokoušel odříznout okraj stránky.

„Připadá ti to působivý? Tak koukej.“

Vzala jsem od něj stránku a pomalu ji přiložila do ohně.

„Nepal to!“ vyhrkl Lochlan. S bolestným výrazem hleděl, jak se papír kroutí. „Taková škoda. Vždyť to jistě mělo cenu.“

„No tak, nejsem pitomec,“ ohradila jsem se. „Napřed jsem to vyzkoušela se svíčkou. Hele.“

Pomocí klacíku jsem papír vylovila z ohně.

Papír se zkroutil do kuličky a na dotek pálil. Plameny ho však ani neožehly.

„To je teda něco, Raine,“ pronesl Lochlan. Zářivě se na mě usmál, celý šťastný, že s ním sdílím tajemství.

„Nejdřív jsem si myslela, že je to ošetřený nějakým olejem,“ nadhodila jsem. „Teď si nejsem jistá. Je to silnější než ocel. Jestlipak by se z toho dala udělat přilbice?“ Ovinula jsem si stránku kolem hlavy. Připadala mi těžší než obyčejný papír, jako by ta nesmyslná slova vnutila světu váhu, již nesla, ať už byla jakákoliv.

„To by asi nefungovalo,“ odvětil Lochlan vážně. „I kdyby ten papír zůstal neponičený, stejně bys měla lebku proraženou.“

„Myslel jsem si, že tě tu najdu.“

Braithe se tyčil ve dveřích Lochlanovy cely. Složila jsem papír a odložila ho stranou. Pokožka na tváři jako by mi trnula. Tělo si pamatovalo, přestože já nechtěla.

„Jak to vypadá venku?“ zeptala jsem se.

„Prozatím je klid. Půjdeš do postele?“

Přikývla jsem a vstala. „Dobrou noc, Lochlane.“

„Dobrou noc, Raine. Dobrou noc, kapitáne.“

Kapitán. To byla novinka. Jasnozřivým sestrám se vždycky vyplatilo cestovat ve skupině mladých a silných lidí. Na severu si děti hrají s klacky a štíty, jakmile je unesou, ačkoliv matka mi nikdy nedovolila se k těmto hrám připojit, což byla škoda, protože umět trochu s mečem by mi v blízké budoucnosti mohlo pomoct prodloužit si život o pár chvil. Přestože se tedy sestry obklopovaly tesaři, dojičkami, květinovými tanečníky a znuděnými hospodskými posluhovačkami, v případě potřeby jim nikdy nechybělo pár silných paží.

„Tak ty jsi teď kapitán, jo?“ zavěsila jsem se do Braitheho cestou k pokojům, které si zabral pro sebe. „To se k tobě hodí.“

„Podle všeho je těší, když mi tak můžou říkat. Pojď. Mám tu rozdělaný opravdový oheň. A ohřívám trochu vína.“

Přiměl mě vstoupit do svého malého království a já viděla, že si dal záležet, aby tu uklidil. Staré chlebové kůrky a ptačí kosti byly zametené, pokrývky na zemi uhlazené tak, jak by asi vypadala ustlaná postel. Jen trocha snahy, ale i to se počítá.

„Omlouvám se za to předtím,“ řekl. „Prostě se o tebe pořád hrozně bojím.“

„Nebudeme o tom mluvit,“ opáčila jsem. Nechtělo se mi, a navíc jsem viděla, že se snaží. Těžko vinit koně, že kope, když je vystrašený. Tohle bylo totéž. Sestra Marthella mi to vysvětlila, když mě Braithe uhodil poprvé. Řekla, že má rozhozenou auru, a že mu ji hned další den ošetří kusem nějakého křišťálu, ale co jsem prý čekala, když jsem ho zostudila tím, že jsem ho před jeho přáteli nazvala opilcem? Sestra Marthella byla asi nejstarší osoba, kterou jsem kdy poznala, takže na tom, co říkala, jistě něco bylo. Znělo to moudře. Ale stejně mě to jaksi nepřesvědčilo.

„Dej si trochu vína,“ nabídl Braithe. Nalil nám oběma do dřevěných pohárků.

„Nejspíš bychom si ho měli šetřit. Až nás přepadne hlad.“

Kolem ramen se mi ovinula mohutná paže.

„Nemůžeme si odpírat ty nejlepší věci v životě. Udržuju si optimismus. Chci slyšet víc o tom říčním tunelu.“

„O moc víc se o něm říct nedá. Vede ven na východní svahy. Nejsou prudké, ale soutěsku protíná řeka. Nevím, jestli ji někdo dokáže překonat, když jsme teď přišli o most.“

„Myslíš, že by to někdo dovedl přeplavat?“

„Nezkoušela bych to.“ Byla bych podezíravě přimhouřila oči, ale modřina na tváři byla tuhá a nateklá, takže z toho nakonec vylezlo něco jako pomalé mrknutí. „Na co myslíš?“

„Myslím na to, že kdyby došlo na to úplně nejhorší z nejhoršího, máme odtud kudy utéct.“

„Sestry by to rozhodně nezvládly,“ namítla jsem. „A ani starší stoupenci.“

„Dělám pro sestry všechno, co můžu, Raine,“ povzdechl si Braithe. „A jejich učení věřím. Provozuju zpívání a tance barev jako všichni ostatní. Ale někdo tu musí myslet prakticky. Musím mít plán pro nejhorší případ. Co uděláme, když na hradbách zazní polnice.“

Když jsme se pomilovali, odhrnul mi Braithe vlasy z tváře a políbil mě na obě obočí, stejně jemně, jako bych byla poslední podzimní list držící se větve stromu. Potom si lehl na levý bok jako vždy, obrátil se ke mně zády a nechal mě, abych se k němu přivinula. Ostatní děvčata vykládala, jaké to je usínat v objetí silných mužských paží, ale my to tak nikdy nedělali. Ve dne jsem na něm závisela – na jeho síle a protřelosti. V noci jsem na něm závisela jinak a tiskla se mu k zádům jako mimino v matčině košíku. Visela jsem na jeho bytelnosti, jeho opravdovosti. Na tom, že mě potřeboval ve světě, kde jsem nikdy nikomu jinému k užitku nebyla.

Ta vytržená stránka, kterou nic nedokázalo proniknout, ležela té noci mezi námi, zastrčená v mém zimním kabátci. Cítila jsem, jak o ni naráží tlukot mého srdce a tlumeně se odráží zpátky ke mně, místo aby pronikal do Braitheho, jak jsem si někdy představovala. Tam venku, ve tmě za našimi vypůjčenými zdmi, muži vysedávají u táborových ohňů, pijí pivo a vyprávějí příběhy. Možná si i zazpívají. Matka mě nutívala, abych jí zpívala, když byla plná whisky a jazyk v ústech měla příliš pomalý, než aby jím mohla šlehat jako bičem. Kdykoliv se opila, myslelo jí to pomalu a načas zapomněla, co jsem jí provedla. Něco se v ní zkroutilo, když mě tlačila ven na svět, nějaká kost se posunula na špatné místo, a od té doby už nikdy nechodila bez obtíží. Nedokázala zůstat na nohou déle než několik minut, aniž by jí bolest ostře vystřelovala z pánve do nohou a do zad. Občas mě napadlo, že si její tělo nepřálo, abych žila. Aby se pomstilo za to, že jsem ji rozbila, omotalo mi pupeční šňůru kolem krku, že jsem celá zfialověla, ještě než jsem vůbec přišla na svět. Ale když byla matka opilá a já zpívala písně, které si s sebou přinesla z Ardentathské vysočiny, občas zapomněla, že jsem ji připravila o nohy, a že mě za to zabila.

Zemřela jsem, ještě než jsem se narodila. Ještě než jsem vůbec měla jméno.

Porodní bába matčino škrtidlo rozvázala a znovu mi vdechla život. Já však někdy v noci uvažovala, zda se proti mně nespikly matčina zášť a zloba. Určitě se jí ulevilo, když jsem utekla s jasnozřivými sestrami. Byl to pocit viny, co dodávalo jejímu jedu tolik ohně? Snažila jsem se proměnit svůj smutek v hněv, ale je těžké někým pohrdat, když jste to vy, kdo mu přistřihl křídla. Bezpečnější bylo přijmout, že její nechuť ke mně je poháněna záští. Připravila jsem ji o nohy a navždy ji tak uvěznila v písařském domě, v životě, který nenáviděla a kde nad ní ostatní písaři ohrnovali nos kvůli jejímu neforemnému severskému písmu a nekultivovanosti.

Dnes v noci mi chyběla tak, jako ještě nikdy ode dne, kdy jsem odešla za Braitheho jasnýma očima a mumláním sester. Dnes se mi zjevila žena. Žena, kterou jsem neznala a nikdy ji nepoznám, a pronesla slova, o kterých jsem nikdy nepomyslela, že je uslyším.

„Nechci, aby se ti něco stalo, Raine. Moc mi na tobě záleží.“

Mluvit o tom, že vidím mrtvé, znamenalo smrt. To kvůli tomu tu přece všichni trčíme v pasti, nebo ne? Pád mostu jsem si nějak vysvětlit dokázala, vždyť i zbytek kláštera byl v podstatě na rozpadnutí. A možná ve mně bylo něco, co ani pro mne nedovedlo tak docela přijmout ty věci, které jsem viděla. Jak mohu vysvětlit něco, čemu nerozumím? Ty trámy, kroutící se jako ždímaný mokrý hadr, a našeho pronásledovatele, který odpařil sníh, co mu ležel v cestě. Všichni ti lidé ve zdech Dalnesse věřili na čáry a kouzla, možná s výjimkou samotných sester, ale přečíst dítěti čáru života a prohlásit, že se bude těšit dobrému zdraví, je na děsivě dlouhé míle daleko od toho, když člověk vidí, jak mrtví jediným slovem trhají hmotný svět na kusy. Žila jsem v říši sebeobviňování, v takovém strachu z neznámého, že i pouhé tvrzení, že něco takového vidím, by ze mě udělalo čarodějnici, strůjce noci, mluvčí temnot. A teď, když jsem zavřená v Dalnesse a za bránou čeká nepřítel s oprátkou, jak dlouho asi potrvá, než si přítel vykoupí cestu ven odhalením a zradou?

Ať už ta dáma v celé své opeřené slávě bývala kdokoliv, do mé doby nepatřila. Možná ani do mého světa. Moje vzdělání bylo poskládáno z nesourodých útržků, ale věděla jsem, že před mnoha sty lety lidé nadaní mocnou magií srovnali svými kouzly a činy se zemí celé civilizace. Maldouen byl zodpovědný za konečnou porážku rivenské královny a jejích sarathijských čarodějů. Příběhy, jež u táborových ohňů vykládali potulní trubadúři, vyprávěly o jejich ohromné magii a o tom, že ty nejmocnější čaroděje nedokázala zkrotit ani smrt. Ovšem na jednom se všechny ty příběhy shodovaly, totiž že z takové síly nevzejde nic dobrého. Těm, kdo porušili zákony přírody, kráčí v patách temnota.

„Jestli tu jsi a dáváš na mě pozor,“ zašeptala jsem do Braitheho pomalu se zvedajících a zase klesajících zad, „ať už jsi kdokoliv, pomoz nám odsud uniknout, aniž by kdokoliv další přišel k úhoně. Prosím. Oni za to nemůžou. To já. Neubližuj už nikomu dalšímu kvůli tomu, co jsem provedla.“

Bez hnutí jsem ležela v temnotě, naslouchala Braitheho tichému chrápání a strachy nemohla spát. Předtím jsem se domnívala, že jsem chytrá a že na něj zapůsobím. Byla jsem bláhová a vysloužila si bolavou tvář. Zítra už ho nenaštvu.

Slunce začalo stoupat po obloze, za okenicemi se objevilo tlumené světlo a já se k Braithemu tiskla, jako by mě jen on a nikdo jiný dokázal ochránit před mrtvými.

Z hradeb se ozvalo trojí zatroubení.

Braithe čile procitl a oči mu zářily vzrušením jako krysímu teriérovi.

„Vstávej,“ pobídl mě. „Pomoz mi s tím.“

Oblékla jsem mu drátěnou košili, utáhla opasek na meč a upravila plášť. Vypadal velkolepě, docela jako muž, který nás dokáže vyvést z téhle noční můry, do které jsem nás uvrhla. Popadla jsem svůj luk, přehodila si přes rameno toulec a vyběhla za Braithem, který už vykročil k hradbám.

Kapitola 4

„Chtějí si promluvit,“ pravil Braithe, když slezl z opevnění. „Nesou větev na znamení vyjednávání.“

„Kolik jich je?“

„Jen čtyři.“ Zhluboka se nadechl. Obrnil se a napřímil se, jako by ze studeného horského vzduchu vdechoval pýchu. „Půjdu za nimi.“

„Půjdu taky.“ Hodila jsem si luk na rameno.

„Ne,“ odmítl. „Už sis užila dobrodružství ažaž. Zůstaň tu s dětmi.“ Zavolal na své dva nejlepší muže, Farlana a Ferguse, oba mohutné vousaté horaly.

Děti. Bylo mi sedmnáct, podle zákona vysočiny jsem byla už dva roky ženou, a mezi Braitheho „muži“ byl i tucet žen, přičemž dvě byly stěží o rok či dva starší než já. Mračila jsem se na jeho záda a toužila, aby si uvědomil, že jsem schopná, ale byl příliš zaujat svými přípravami. Takhle tedy o mně smýšlí, když mě nemá pod peřinou? Ne. Jen se o mě bojí, chrání mě. O tom to včera bylo. Strach a hněv jsou dvě strany jedné mince a jedna bez druhé být nemůže.

Potřebovala jsem mu ukázat, že se o mě bát nemusí. Jak nás má chránit, když se přitom bude v jednom kuse obávat o mou bezpečnost? Osedlala jsem si koně, na kterém jsem obvykle jezdila – povolnou, bíle prokvetlou klisnu jménem Břečťanka. Jakmile se brána otevřela a Braithe se svými lidmi vyjel ven, pobídla jsem ji, aby je následovala.

„Co si myslíš, že děláš?“ zamračil se na mě Braithe.

„Mám stejné právo jet s vámi jako kdokoliv jiný, kapitáne,“ odvětila jsem. „Jsme svobodný lid. Jedno z pravidel našich sester, nebo snad ne?“

„Věci se tu začínají měnit,“ usoudil Braithe a jeho muži souhlasně zabručeli. Nevšímala jsem si jich a pobídla Břečťanku do klusu. Soustředila jsem se hlavně na to, abych zůstala v sedle. Sedět na kráčejícím koni je snadné, ale já nikdy nebyla jezdkyně od přírody. Teprve když jsme se ocitli asi sto stop za hradbami Dalnesse, zahlédla jsem mezi LacCullochovými lidmi rudé kabáty a čelist se mi sevřela jako přimrazená.

Niven LacCulloch byl mladý muž a ve tváři měl vepsáno, jak velice touží předvést se světu. Brnění měl naleštěné a pod paží svíral přilbu se zdobeným chráničem obličeje. On i jeho osobní stráž čítajíci čtyři muže a dvě ženy, kteří nesli větev oznamující vyjednávání, většinou působili hrozivě, ale jejich horalští koně se vzrůstem nemohli rovnat těm, na kterých jeli muži v kabátech barvy býčí krve – ti byli alespoň o čtyři stopy vyšší. Jeden z těch mužů byl ten tlustý mladík, který mě minul na svahu. Vzápětí jsem se však musela přesvědčit, že nevidím jen další nesmrtelnou duši. Ten stařec, který odpařil sníh, jel hned za nimi na obřím válečném koni. Oči měl zavřené a na hlavě i rukou měl tucet malých oděrek a modřin, ale byl to on, pevný jako dub a bez přízračné aury. Byl náramně živý.

Ten pád do řeky by přece nikdo nepřežil. Ty skály. Co je to za člověka?

„Pořád mi nehodláte poslat Marthellu, aby si se mnou promluvila osobně, Braithe?“ zvolal LacCulloch, když jsme zastavili asi na tři koňské délky od nich.

„Kdyby ano, pochybuju, že byste tu seděli takhle přátelsky,“ odvětil Braithe. „Už se to táhne dost dlouho.“

„Nejspíš už tam začínáte mít pořádný hlad,“ pravil LacCulloch. Jeho vlajkonoš vytáhl z vaku u pasu kus masa a uhryzl z něj způsobem, ze kterého bylo jasné, že to bylo předem naplánované. Popravdě, neminulo se to účinkem, žaludek se mi bolestně sevřel.

„Nám živí duše naše přesvědčení,“ odvětil Braithe. „Tomu byste nerozuměl.“

„Vaše přesvědčení je psáno hrobovým prachem,“ odsekl LacCulloch.

„Ne,“ zavrtěl hlavou Braithe. „Mysl stižená horečkou vás pomýlila. Sestry nejsou dotčeny prstem hrobu a v jejich srdcích nesídlí zlo. Sestra Marthella promlouvá pouze moudrými slovy, která čte v barvách. Nemohu dopustit, aby jim bylo ublíženo.“

„To tu hodláte sedět navěky?“

„Ne,“ pravil Braithe. „Pomoc je na cestě. Co chcete?“

Table of Contents

Start