Navždy buď mou vévodkyní

Navždy
buď mou vévodkyní

AMALIE HOWARD

Ikar

Přeložila Jana Jašová

Pozn. překl.
Citát z románu Emily Brönteové Na Větrné hůrce
je použit v překladu Květy Maryskové.

ALWAYS BE MY DUCHESS

Copyright © 2022 by Amalie Howard

Author’s letter excerpted from Reading group guide copyright © 2022 by Amalie Howard and Hachette Book Group, Inc.

This edition published by arrangement with Grand Central Publishing, New York, New York, USA.

All rights reserved.

Translation © Jana Jašová, 2023

ISBN 978-80-249-5214-7

Obsah

PÁR SLOV K OBSAHU

KAPITOLA První

KAPITOLA Druhá

KAPITOLA Třetí

KAPITOLA Čtvrtá

KAPITOLA Pátá

KAPITOLA Šestá

KAPITOLA Sedmá

KAPITOLA Osmá

KAPITOLA Devátá

KAPITOLA Desátá

KAPITOLA Jedenáctá

KAPITOLA Dvanáctá

KAPITOLA Třináctá

KAPITOLA Čtrnáctá

KAPITOLA Patnáctá

KAPITOLA Šestnáctá

KAPITOLA Sedmnáctá

KAPITOLA Osmnáctá

KAPITOLA Devatenáctá

KAPITOLA Dvacátá

KAPITOLA Dvacátá První

KAPITOLA Dvacátá Druhá

KAPITOLA Dvacátá Třetí

KAPITOLA Dvacátá Čtvrtá

KAPITOLA Dvacátá Pátá

Epilog

PODĚKOVÁNÍ

DOPIS AUTORKY

PÁR SLOV K OBSAHU

V této knize se objevují témata sexu za úplatu a sexuálních pracovnic viktoriánské éry, od prostitutek v ulicích až po velmi dobře placené společnice. Pro zachování obyčejů této doby jsem se rozhodla používat výrazy jako kurtizána a nevěstka a snažila jsem se, aby v daném kontextu působily co nejvíc autenticky a tolerantně. V dialozích nicméně vyznívají občas hanlivě nebo opovržlivě. Vévoda má poruchu chování, kterou sice v té době neuměli diagnostikovat, ale rozhodně existovala, a také poněkud pokřivené vnímání sebe sama v důsledku toho, jak se k němu choval jeho otec. V textu jsou také scény, které mohou na některé čtenáře působit násilně, například když se hrdinka brání potenciálnímu napadení, nebo zmínky o poranění její sestry návštěvníkem divadla.

Thao Leové,
s mou nekonečnou vděčností

KAPITOLA První

1865

Londýn, Anglie

Lord Lysander Blackstone, velice praktický a za všech okolností rozumný vévoda z Montcroixu, se ztratil, a to velmi důkladně. Na okraji londýnské čtvrti St. Giles. Dlouho poté, co už většina těch moudřejších dávno spala. Dalo by se říci, že to od něj nebylo ani praktické, ani rozumné.

Mohlo to být horší – taky mohl ležet v bezvědomí v nějaké temné uličce, okradený o své šaty, manžetové knoflíčky, vyšívané kapesníky, boty, klobouk a peníze. Možná i o něco ještě cennějšího, kdyby narazil na nějaké mizery lačnící po krvi. Zatím tedy byla štěstěna na jeho straně, ačkoli cítil oči, které se na něj upíraly z oken a stínů v průchodech.

Vévoda mezi lůzou! Trubte na poplach!

Zrychlil krok a zamžoural na nejbližší název zaneřáděné ulice vyrytý do kamenné zdi domu. Great White Lion. Nebyl si úplně jistý, ale měl pocit, že tohle není správný směr. Mayfair je na západ, nebo ne?

Proč tu ksakru není žádná drožka?

Trochu se zapotácel a zavrtěl hlavou, aby se zbavil té příšerné mlhy, kterou v ní rozvířila ta stejně příšerná kořalka. Proklel svého kamaráda, který ho odvlekl od naprosto neškodné večerní zábavy – studia výnosů ze svých investic a hloubání nad účetnictvím místní železnice – na premiéru nového baletu v Lyceu. Neodbytného hraběte z Lushingu (nomen omen, není-liž pravda) nejdřív málem praštil pěstí, než se nechal přemluvit. Což se očividně ukázalo jako velká pošetilost.

„No tak, kamaráde,“ popichoval ho Lushing. „Ty pořád jen pracuješ. Co jsi to za vévodu, když musíš všechno oddřít sám? Copak nemáš lidi, kteří by to spočítali za tebe?“

„Miluju čísla,“ odvětil mu. „Uklidňují mě. A taky mám rád peníze. Panství mi vynáší a ano, mám na to správce, ale stejně si to radši zkontroluju.“

Lushing se zachechtal. „Já tady mám na uklidnění něco lepšího. Zahrnuje to pár dlouhých nohou, dokonalou arabesku a tvář, pro kterou stojí za to zemřít.“

„Copak myslíš pořád jenom na ženské?“

„Teď jsi mě ranil, Balvane. Myslím na umění. Na jevištní umění beze slov.“ Melodramaticky si přiložil ruku na hrudník. „Než na věži odbije půlnoc, vrátím tě domů. Přísahám!“

Lysander váhal, přestože divadlo miloval. Když naposledy zavítal do opery, ocitl se doslova v obležení matek toužících najít svým vdavekchtivým dcerám manžela… S korunkou.

Poslední dobou jako by od něj něco v tomhle směru očekávali i jeho obchodní partneři.

Hodláte se někdy usadit? Aristokrat se musí starat o následnictví. Kdy už splníte svou povinnost a oženíte se?

Zvlášť hrabě z Boldenu, od něhož se Lysander snažil získat pozemek, který byl důležitý pro jeho nové plány se železnicí, se do toho minule v klubu White’s pořádně obul.

„Ten váš staromládenecký život musí být únavný,“ prohlásil a Lysander cítil, jak ho na pokožce pod límečkem pálí nevyřčený odsudek. „Možná už byste si měl konečně nějakou vybrat.“

Při té představě Lysandra zamrazilo. Jednu ženu už o ruku požádal – a ona ho odmítla kvůli zelenějším pastvinám, které byly navíc až příliš blízko, než aby ho to nechávalo v klidu. Odpověděl bez rozmyslu tak, aby tím hraběte uspokojil: „Máte pravdu, lorde Boldene.“

Lysander na hrbolatém dláždění zakopl a měl co dělat, aby nespadl po hlavě do špíny a nevyrazil si pár předních zubů. Vrávoravě vyrovnal balanc a pokusil se znovu zorientovat. Tam napravo je opera… Zamračil se. Byl vůbec v opeře? Ne, v Lyceu přece… A pak ve svém pijáckém doupěti lomeno společenském klubu Léthé.

Ano, ano. Za tuhle jeho nesnáz nemůže nikdo jiný než Lushing, ten darebák.

Hrabě byl hýřil, kterému se nedalo věřit, protože po vpravdě skvostném baletním představení přemluvil Lysandra, aby s ním vyrazil na zhýralý večírek s demi-monde v Léthé, kde by se zarděl i protřelý světák. Lysander se nudil, neměl náladu na plytké flirtování, takže odešel sám pěšky… A teď se ocitl ve špatném vyústění dalšího špatného rozhodnutí.

Zabloudil jste, milý pane, tak je to. Sešel jste z cesty.

Bože, i jeho svědomí s ním mluví jízlivě.

Znovu zamžoural na název ulice, zachumlal se do pláště a otočil se směrem, odkud přišel. Někde během toho svého potácení ztratil i klobouk. Zaslechl hurónský smích z blízké putyky a napadlo ho, že by mohl zajít dovnitř a zeptat se na cestu. Na druhou stranu to v tuhle noční hodinu bylo jako říkat si o okradení. Zabočil doprava a poznal Královskou operu – hurá. Vtom jeho pozornost upoutala drobná postavička, přecházející sem a tam zlostnými odměřenými kroky.

Žena, jestli ho neklame zrak. Přimhouřil oči. Pohled mu ulpěl na křivce poprsí, která viditelně nazdvihovala plášť, když neznámá kráčela k němu. Pak se otočila a vydala se zase na druhou stranu. Rozhodně je to žena. Co ale dělá samotná před zavřeným divadlem? Ledaže by to byla lehká žena. V téhle části města prostituce kvetla stejně jako zločin. Na druhou stranu… Mnohem bezpečnější bylo zeptat se na cestu jí než výprava do putyky plné opilců a neřádů.

Když si všiml delikátní ručky, která se prudce zvedla k tvářím a zlostně po nich přejela, zaváhal. Ten pohyb byl tak elegantní a půvabný, že Lysander strnul v půli kroku. Pak, když mu došlo, čeho je svědkem, zamrkal.

Dobrý bože, ona pláče?

Zamračil se a otočil se na podpatku. Náhle se k němu donesl vzlyk, po němž následoval zmučený nebo hněvivý výkřik. Možná obojí.

To se tě netýká. Starej se o sebe. Nepleť se do toho, hlupáku.

Jenže to nemohl, samozřejmě. Ten dobře vychovaný gentleman v něm nemohl ignorovat ženu v nesnázích, i kdyby to měla být jen léčka, při které ho její kumpáni okradou. Nebo nalákání na erotické služby. Ne že by ho to druhé momentálně zajímalo. Momentálně, ani jindy. Ženy byly až příliš nepředvídatelné a on byl rád, když jeho život probíhal stejně nalinkovaným způsobem jako dosud.

Opatrným krokem se vydal k ženě. Snažil se přitom nesvalit se obličejem do odporné špíny na dláždění. Hlavně nedat před tou holčinou najevo, jak moc je teď jeho důvtip prosáklý alkoholem. Pro případ, že by patřila k těm bez skrupulí.

Když se k ní přiblížil, neznámá zase začala pochodovat. Ruce si zabořila do sukní a polohlasem mumlala jakési anglické a francouzské obscenity, při kterých jeho zamlžený mozek poněkud znejistěl. Vážně taková slova existují? Možná prostě jen opakuje, co někde slyšela. Jenže když vyplivla obzvlášť popisnou kletbu zahrnující mužské pohlavní orgány a jisté tmavé otvory, obočí mu vylétlo až k linii vlasů. Tohle bylo vážně nápadité.

Rty se mu zvlnily v pobaveném úsměvu.

„Slečno? Není vám něco?“ To hrdelní zachraptění, které z něj vyklouzlo místo jeho hlasu, málem nepoznal.

Žena se prudce zastavila a vytáhla z kapsy pistoli. „Stůjte! Mám vás na dostřel.“

Když Lysander spatřil tu smrtící zbraň namířenou na sebe, vykulil oči a zvedl ruce. Ví ta ženská vůbec, jak se s tím zachází? Jeho pochybovačný výraz byl asi evidentní, protože vzápětí se ulicí rozlehl ohlušující třesk. Kulky se mu stáhly. Ovšemže ví. Koneckonců, tohle je zpustlá západní část města, kde bují zločin, a on tu napochodoval do léčky jako naivní idiot. Zatraceně. Teď ho nejenom okrade, ale i zastřelí a bude mu to patřit.

Holka, která mu sahá sotva po prsa.

Jen proto, že si nehleděl svého.

„Prosím, nestřílejte, já se k vám nepřiblížím,“ vyhrkl. Při pohledu na pistoli se mu zamlžený mozek trochu pročistil. Aspoň jeho pud sebezáchovy se nevytratil spolu se zdravým rozumem.

Cítil na sobě její oči. Prohlížela si ho od hlavy k patě a nepochybně se snažila odhadnout, jestli pro ni představuje hrozbu, nebo nikoli. Poslední cáry whiskového opojení mu umožnily vnímat všechny detaily té drobné, ale rázné bytosti před sebou. Její šaty vypadaly pečlivě ušité a solidní. Byla průměrně vysoká, štíhlá. Netušil, jakou barvu mají její vlasy, protože je skrývala pod kloboukem. Její sebevědomé, rázné pohyby ho fascinovaly. Vnímal v nich zastřenou poezii. Že by herečka? Nebo tanečnice?

Jako dlouholetý patron umění Lysander v Londýně většinu populárních tváří znal. Teď se s přimhouřenýma očima zadíval na její srdcovitě vykrojené růžové rty – to jediné, co viděl zřetelně – a cítil, jak ho vlastní ústa při pohledu na tu plnost brní. Najednou je zatoužil políbit. Přejet po nich jazykem.

Panebože, vážně je nadranc.

Rychle se probral z toho náhlého pomatení mysli, nebo co to do něj sakra vjelo, a odkašlal si. „Slečno, tady nejste v bezpečí.“

„Vsadím se, že jsem ve větším bezpečí než vy, monsieur,“ odsekla mu s náznakem francouzské zpěvnosti, který tančil nad jejími slovy. Mluvila vybranou angličtinou vzdělanců, ale jestli to byla herečka, nebylo divu – ta napodobování různých přízvuků trénují kvůli svým rolím. „Vzhledem k tomu, že na vás míří má věrná přítelkyně.“

A mířila bez zakolísání. Kdyby ta ženská stiskla kohoutek, nemohla by ho minout. Měl by odejít. Moudrý muž by odešel. Přesto Lysander zůstal, kde byl.

„Předtím jste mi připadala rozrušená,“ ozval se, místo aby vzal nohy na ramena. „Proto jsem se zastavil. Plakala jste.“

Plné rty se pevně sevřely. „Neplakala jsem. Měla jsem vztek. Byly to slzy zuřivosti. Což je něco úplně jiného než pláč.“

„Proč?“

Zamračila se na něj, zpod přimhouřených očí jí sršely jiskry. Rty nejdřív tiskla k sobě, ale pak je pootevřela, jako by si nemohla pomoci. „Protože v tomhle prokletém městě nemůžu sehnat práci.“

„Jste herečka?“

„Baletka, když už to musíte vědět.“ Frustrovaně vyfoukla vzduch mezi předními zuby. „Aspoň donedávna jsem byla.“

Lysander po ní zase přejel pohledem. Všiml si jejího vzpřímeného postoje, jejích nohou. Přenášela váhu na špičky, i když na něj mířila pistolí. Je tak krásná a tak prudká! Jak asi vypadá na jevišti v kostýmu a ve světle reflektorů, s vášní vetkanou do každé linie těla? Znovu ucítil to zvláštní nadpozemské zachvění.

„Nezaměstnaná baletka,“ zavrčela žensky, „bez šance, že by ji tady někdo zaměstnal, kvůli té prohnilé kryse, tomu zatracenému…“ Hlas se jí vytratil v přívalu mumlaných divokých francouzských urážek. Po těch invektivách k němu zvedla bradu, jako by ho vyzývala, ať se proti tomu opováží protestovat. Pak si povzdychla. „Omlouvám se, pane. Nejsem… úplně ve své kůži. Můžu vám nějak pomoci? Zabloudil jste?“

Nesměle přikývl. „Byl jsem v Lyceu –“

Ušklíbla se. „To znám. Tam mě taky odmítli.“

„Zřejmě jsem někde špatně zahnul.“

Baletka zvolna spustila ruku s pistolí k boku. Nejdřív se na něj ale varovně zamračila. „Jsem stejně výtečná střelkyně jako tanečnice, tak mě nenuťte, abych vám pošramotila tu vaši pěknou tvářičku. Jak se jmenujete?“

Lysandrovi se zkroutily koutky. Nepatřil k mužům, kterým by se někdo odvážil tvrdit, že mají pěknou tvářičku… Aspoň ne pokud z toho chtěl ten dotyčný vyváznout ve zdraví. Měl tvrdé rysy, které druhé vybízely spíš k obezřetnosti než k obdivu.

Naklonil hlavu zlehka na stranu. „Říkejte mi Montcroix. Nebo Balvan, jestli chcete.“

„Balvan? Co je to za jméno? Přezdívka?“

„Něco takového.“

Našpulila rty. „Sedí to k vám. Jste chladný a zlověstný jako kamenný chrlič.“

To přímočaré posouzení ho bodlo, i když nebyl důvod. Nepatřil k lidem, kterým záleží na tom, co si o nich myslí ostatní, zvláště pak nějaké drzé nezaměstnané baletky s nevymáchanou pusou. Tak proč se cítí tak hořce uražený?

Protože chrliče jsou ohavné.

Ale aspoň už nežertovala o jeho „pěkné tvářičce“. Jednou to stačilo.

„To jste usoudila po pár minutách plytkého rozhovoru?“ zeptal se povýšeně. „Jak originální.“

Ukázala si mezi obočí a pak do koutku úst, což jeho pozornost znovu přivábilo k jejím rtům. Lysander se zamračil. „Ano, přesně tak. Tady a tady máte hluboké rýhy, což znamená, že se jen zřídka usmíváte, ale většinou se spíš mračíte, jako teď.“ Zaculila se, když se Lysander okamžitě pokusil uvolnit ztuhlé rysy a nepovedlo se mu to. „Chodíte, jako byste měl kůži a kosti z mramoru a oceli, ne z masa a kostí. A jazyk máte jako palici, jako byste chtěl s každým slovem mlátit, drtit, bušit.“

„Já nebuším,“ zamumlal.

Jedno obočí jí povyjelo v pobaveném úšklebku. Tělem mu projel horký šíp. „Totiž, samozřejmě že buším. Absolutně, kategoricky a rozhodně… buším.“ Když viděl její veselí, zamžikal a prudce zavrtěl hlavou. Proč se chová jako idiot? „Ne, tak jsem to nemyslel, já… to je jedno.“

Do povětří se uvolnil potlačovaný smích. Bože dobrý, ta drzá holka se mu chechtá a ani se to nesnaží skrýt!

Lysander naprázdno vyprsknul. Rty se mu podrážděně otevřely a zavřely spíš nad jejím nespoutaným výbuchem než nad tím předchozím nelichotivým posouzením. On přece není muž, který se nechává unášet emocemi a náladami. Ani vzrušením ve spodním partiích. Počkat, copak v nich vážně cítí vzrušení? Měl by tu situaci uchopit pořádně do ruky.

„Podívejte se, slečno –“

„Valeryová,“ napověděla mu. Ta plná našpulená ústa jí pořád škubala pobavením.

Lysander zíral na ty hříšně vykrojené rty a jeho roztrpčenost se náhle změnila v něco jiného, něco hlubšího a tisíckrát nebezpečnějšího. Něco, co chtělo, toužilo, bažilo. Zalila ho vlna chtíče tak prudká, že se mu málem podlomila kolena.

Jaké zatracené svinstvo bylo v té whisky?!

Lysander, zděšený touhou, která se mu chystala podrazit nohy, od dívky ucouvl. Zarazil se, když uslyšel zvuk kroků. Mnoha kroků a opileckého zpěvu mužů, kteří se vyrojili z blízkého průchodu na druhé straně náměstí. Asi jim zavřeli putyku, o jejíž návštěvě Lysander předtím uvažoval. Vzápětí se stali středem jejich pozornosti.

„Ale ale, copak to tady máme, lidičky?!“ vykřikl jeden z nich. „Slaďoučkou broskvičku k utrhnutí a milostpána s plnou šrajtoflí, co čeká, až jí trochu vodlehčíme.“

Jeho společnice strnula. Ruka s pistolí se zase zvedla. „Merde. Jestli chcete přežít dnešní noc, pojďte za mnou. Nechci mít na svědomí vaši smrt, ačkoli jste nejspíš stejně arogantní jako pošetilý, když se tady touláte tak sám.“

Lysander zamžikal. „Vy jste taky sama na ulici.“

„Já tady bydlím,“ vyjela na něj a sklouzla pohledem po jeho drahém plášti a nablýskaných botách. „Kdežto vy, monsieur, předpokládám, bydlíte někde úplně jinde. A teď pojďte! Nebo zůstaňte tady, mně je to jedno.“

Ne že by měl na vybranou. Buď ji mohl následovat, nebo čelit pěti hrubiánům, kteří už se s chtivými výrazy pustili přes náměstí. Uměl se rvát, ale ne když byl poměr pět proti jednomu, a rozhodně ne v tomhle podroušeném stavu. Zahlédl, jak baletčin tmavý plášť vlaje kolem rohu, zhluboka se nadechl a rozběhl se za ní.

Za sebou slyšel kletby a dusot kroků mířících za ním. „Hej! Kampak běžíte, králíčci!“

Měl co dělat, aby jí stačil. Zatočil do špinavého průchodu. Potom mu znovu zmizela za dalším ostrým rohem. Lysander bloudil už předtím, ale teď netušil už vůbec, kde je. Všechny ty úzké uličky vypadaly stejně, nebyla tu jediná pouliční lampa, nezasvítil sem ani paprsek měsíce, který by mu mohl napovědět směr. Prudce se zastavil a pátral očima v temnotě kolem sebe. Srdce mu poskakovalo tak divoce, že hrozilo, že vyletí z hrudi. K čertu, ztratil ji!

Uslyšel dusot kroků svých pronásledovatelů. Jejich smích a posměšné halekání se neslo mezi domy. Šance, že ti mizerové se tu vyznají líp než on, byla víc než slušná. Buď musí běžet dál, nebo riskovat, že tady zůstane vězet jako zajíc chycený do oka. Třeba nakonec narazí na nějakou ulici, kterou pozná… Nebo bude dál bloudit v kruzích. Tak nebo tak, zůstat stát na místě byl ten nejjistější způsob, jak se nechat chytit nebo zabít.

Náhle ho za klopu chytila čísi ruka a vtáhla ho do sousední uličky. Byla tak úzká, že se tomu ani nedalo říkat průchod – spíš jen vlhký odvodňovací příkop mezi dvěma budovami. Vřítil se do něj tak, až narazil na štíhlé a horké ženské tělo. Jeho fyzická reakce na to byla okamžitá a nevyhnutelná. Lysander se od ní v tom těsném prostoru odtáhl, jak nejdál dokázal.

„Slečno Valeryová –“

„Pššt,“ sykla a natáhla prsty v rukavičce, aby mu je položila na otevřené rty. „Ticho, nebo mon Dieu, vystrčím vás odsud ven.“

Nève Valeryová se už dřív ocitla v bezprostřední blízkosti mužů. Dokonce v důvěrné blízkosti mužských tanečníků, kteří na jevišti představovali její partnery. To se od ní čekalo, patřilo to k povolání baletky, zvlášť v Théâtre Impérial de l’Ópera v Paříži. Jenže žádný z těch mužů – doslova ani jeden – nepřiměl její disciplinované tělo takhle reagovat. A zrovna tady, v tomhle temném průchodu s tímhle mužem.

Tím úplným cizincem.

Bože na nebi, je přece světačka – baletka, která tančila na té nejslavnější evropské scéně. Dokázala svést pohledem, omámit ladným pohybem ruky nebo elegantně zdviženým kolínkem. Bohatí a přitažliví muži se jí káceli k nohám jen pro její úsměv, mřeli po tom, aby jim poslala vzdušný polibek z pódia, se světlem reflektorů za zády.

Svádění publika patřilo do arzenálu každé baletky, ale Nève přitom dokázala vytrvale odolávat mužům, kteří ji vnímali jen jako milostný objekt. Šarm byl její zbraní, cynismus jejím brněním. Ti muži po ní toužili jako po krásné ozdobě, jako člověk je nezajímala. Tuhle lekci jí život uštědřil už záhy.

Ze stlačených plic jí unikl nepatrný vzdech. Cítila horký dech toho muže na svých prstech, které mu pošetile nechala přitisknuté ke rtům. Opatrně dlaň odtáhla a přimáčkla se co nejvíc ke stěně za sebou, aby mezi nimi vytvořila aspoň malou mezeru. Nebylo to k ničemu. Čím víc se odtahovala a kroutila, tím spíš cítila každý působivý centimetr jeho mužnosti.

A že byl působivý.

Nève cítila, jak ji jeho hříšně vzrušený úd dloube do břicha. Chápala, že si ten chlap vzhledem k jejich stísněné pozici nemůže pomoci, ale její tělo se přesto neubránilo primární reakci. Od pasu dolů ji zalila průzračná horkost a její bradavky se snažily prorazit látku živůtku, aby spodním partiím prokázaly svou loajalitu.

Proč je tak tvrdý? Nejen tam v rozkroku, všude! Nemilují snad gentlemani pod svými oděvy vycpávky? Tenhle rozhodně žádné neměl. Dokonce i jeho obličej jako by byl vytesaný z mramoru. Tichounce zasténal. Byla to jediná známka nepohodlí, které před ní dal najevo. Nève si olízla suché rty. Neodvažovala se vzhlédnout a znovu děkovala klobouku, který před ním skrýval její výraz.

Je to urozený muž, a zámožný, pomyslela si, už jen podle toho vytříbeně střiženého oblečení. I tam v šeru na náměstí ji zarazil jeho nevšední zjev. Neměl pěknou tvářičku, jak předtím žertovala, pěkného na něm nebylo nic, snad až na ty zlaté vlasy, i když i ty měl sčesané dozadu tak, aby si s nimi ani vítr neodvážil pohrávat. Přitažlivost toho muže pramenila z jeho sebevědomí a moci.

Byl vysoký a bez klobouku, tmavě zlaté vlnité vlasy mu sahaly až k límci. Jejich délka trochu zjemňovala ostře řezané lícní kosti, husté obočí a výrazný nos. A taky ta přísná neodpouštějící ústa, z nichž Nève bůhvíproč houstla krev v žilách. Všechno na něm bylo tak strohé, až příliš ovládané a tvrdé, než aby se to mohlo líbit. A přece jí z něj vyschlo v krku neskrývanou, okamžitou touhou.

Nebyl pěkný, ne, ale stejně se jí z něj rozbušilo srdce.

No to se podívejme. Ona přece není romantický typ. Ten muž pro ni nic neznamená. Nějaký ťulpas, co se ztratil, pronásledovali ho zloději a ona byla tak pošetilá, že se ho rozhodla zachránit. Za tuhle ubohou situaci a jeho oblečení bez vycpávek si může sama.

Nève si olízla suché rty a zalykavě se nadechla. On se znovu zavrtěl, jen nepatrně, ale stejně to cítila… Ona část jeho těla se jí tlačila na břicho a vyvolávala tu nepatřičnou vlhkost v jejích dlouhých kalhotkách vězících pod jeho žulovými stehny. Potlačila zasténání a trochu víc se rozkročila, aby si ulevila od toho neustávajícího tlaku. Nad sebou uslyšela bolestné zasyknutí.

„Ne. Nehýbejte se.“ Byl to nezastíraný rozkaz, jeho hlas byl i potichu drsný jako štěrk.

Přerývaně vydechla. „Nemůžu si pomoct, Balvane. Všechny svaly mě pálí.“

„Slečno Valeryová,“ vyjel na ni, „pokud si nepřejete, abych v tomhle smradlavém kanále důkladně a nemravně poplenil váš útlocit, nebudete se hýbat.“

Z jeho slov se jí nitro proměnilo ve žhavou lávu.

Oh, la vache, tohle nezvládne!

Mysli na baletní pohyby z prvního jednání posledního představení, nařídila si v duchu.

Pirueta, glissade, pas de deux. Rozštěp, otočka, rond de jambe. Běh na špičkách na druhou stranu jeviště, grand jeté a skok s dopadem do partnerovy náruče. Zatímco si v duchu probírala jednotlivé baletní prvky svého minulého vystoupení, její klopýtavý dech se vyrovnal.

Ještě jednou.

A pak pro jistotu znova, než ucítila, že už je jakž takž vyrovnaná.

Jen přitom nesměla myslet na to, že je ve skandální pozici, přitisknutá k úplně cizímu muži v těsném průchodu v Covent Garden, a že ji vlastní tělo odmítá poslouchat. Minuty plynuly, plameny mezi nimi se rozhořívaly v pekelný žár. Nève měla krev tak horkou, až si byla jistá, že jí na zarudlé pokožce začínají vyskakovat puchýře. Její reakce na toho muže byla stejně absurdní jako nevítaná.

Každý dech v tomhle omezeném, cihlami obehnaném prostoru začínal a končil tímhle… Balvanem. Nève se ještě nikdy v životě s žádným mužem neocitla takhle na stejné vlně… Ani s tím talentovaným a hezkým tanečníkem, se kterým protančila celé poslední představení. Jednou ho na večírku políbila. Vypadalo to, že on stojí o víc, ale ona to tak necítila.

Jaké by bylo políbit Balvana?

Cítit, jak se ty přísné křivky jeho rtů spojí s jejími.

Byly by na dotek stejně tvrdé, jak vypadají? Když ji znovu zalila horkost, Nève se opět přiměla opakovat si v duchu baletní sekvenci. Jenže jiskrné fantazie o Balvanových rtech na jejích to odmítaly vzdát. Pirueta, olíznutí. Jeté, sání. Plié, kousnutí.

Dieu, smiluj se.

KAPITOLA Druhá

Lysander palčivě vnímal celé to pružné ženské tělo, které se k němu momentálně tisklo. Od brady zabodnuté do jeho hrudi přes pevné poprsí drcené jeho žebry až po propletené nohy s jeho stehnem vklíněným do jejích naprosto nepatřičných partií. Byla to situace, v níž se ocitl poprvé v životě. Ne že by si snad stěžoval, vzhledem k tomu, že jim šlo o život, ale stejně. Je vévoda.

„Tohle je naprosto nevhod–“ zamumlal.

„Pššt, espèce d’idiot!“ Její ruka mu znovu v panice vylétla ke rtům.

„Vy jste mě nazvala idiotem?“ zašeptal proti tlaku jejích prstů. Musel se držet, aby nepodlehl pokušení vzít je zlehka do zubů.

„A co jiného jste, když pořád blábolíte jako hňup!“

Zamrkal. Něco takového se mu ještě nikdy nikdo neopovážil říct. „Ujišťuju vás, že nejsem žádný –“

Její prsty přitlačily. Jeden se ocitl mezi jeho rty a přejel mu po zubech. „Dieu, copak nemůžete chvíli držet pusu? Nechtějte, abych litovala, že jsem vás zachránila. A už pššt!“

Zachránila jeho?

No, v tom má asi pravdu.

Jeho zachránkyně se zavrtěla a zatlačila je oba dál do stínů. Její poddajné tělo to tomu jeho příliš neusnadňovalo. Když jen pár kroků od sebe zaslechli šťavnaté kletby pronásledovatelů, kteří ztratili svou kořist, znehybněli. Ani jeden z nich se neodvažoval dýchat.

Nemístná erekce byla pořád přijatelnější než podřezaný krk.

Lysander takhle na ženu nereagoval už… No, vlastně nikdy. Ne že by ženskou společnost zrovna vyhledával – zaměstnávaly ho jeho zájmy a práci. Jeho otravně dobrodružní kamarádi jako Lushing se starali, aby měl pořád co dělat. Nebyl ochoten nabídnout to, po čem ženy z jeho společenských kruhů prahly – vyznání věčné lásky, žádost o ruku, to všechno jen proto, aby dotyčná získala titul vévodkyně. Už předtím o přestávce v divadle cítil, jak sledují každý jeho pohyb, číhají na něj u jeho soukromé lóže, aby se mu mohly představit. Jedna mladá dáma dokonce předstírala, že si ho spletla s někým jiným, aby se s ním mohla dát do řeči. To už byla hodně trapná záminka.

Teď ale Lysandra jeho neobvyklá reakce na tuhle ženu přiměla uvažovat jinak. Začínal vidět náhodné setkání jako příležitost. Jeho mozek i přes ohrožení hordou zlodějů a částečný vliv alkoholu pracoval ostošest.

Jeho zesnulý otec mu kolikrát vytýkal, že je pomalý a příliš důkladný. Jenže právě to, kvůli čemu dostával v dětství výprask, mu v dospělosti mockrát prospělo. Na páteři ho zamrazil důvěrně známý instinkt. Nedostal by se v životě tam, kde byl teď, kdyby nepostupoval opatrně, ale bezhlavě riskoval. V obchodních vztazích svůj instinkt nikdy nepřehlížel. A tohle tušení na něj právě teď hulákalo z plných plic. Měl by jí udělat nabídku, kterou nedokáže odmítnout.

Koneckonců je to herečka bez práce. A on je vévoda, který nechce, aby kolem něj neustále kroužily debutantky nebo mladé vdovičky. Pokud se jeho intuice nemýlí, mohli by si pomoci navzájem. Ona potřebuje získat roli… On odrazující prostředek.

Osud mu přihrál dokonalé řešení.

Viděl jasně ty stavební kostky, které má před sebou. Jen je musí správně poskládat, aby se ocitl v postavení, kdy jí to bude moci nabídnout. Byl to nekonvenční nápad, ale mohlo by to fungovat. Čím víc o tom přemýšlel, tím víc mu to připadalo praktické. Ano, v tomhle si oba vyhoví. I přes ten francouzský šarm a zpěvnost z jejího projevu poznal, že je vzdělaná, možná dokonce vychovaná v urozené domácnosti. Její postoj byl vzpřímený a hrdý. Klidně by mohla být dáma.

Až na ten její nezkrotný důvtip.

Málem si tam ve stínech spokojeně mlaskl. Ano. Ta žena se ho nebojí. Popravdě nedává najevo ani špetku úcty k jeho osobě a pro muže, který byl zvyklý na podlézavost na každém kroku, to bylo osvěžující. Tedy ne že by se mu to líbilo. Jen to prostě nebyl ten typ ženy, na jaké byl zvyklý.

Když odhlédl od těch jejích téměř pirátsky oplzlých nadávek a drzosti, musel uznat, že ho přitahuje. Měla v sobě jemnou elfí krásu, která byla sama o sobě úchvatná – špičatá brada, výrazné lícní kosti, labutí šíje –, ale pod tou vnější křehkostí byla páteř z oceli. Ten kontrast Lysandra nekonečně fascinoval. Skoro stejně jako ty hebké rty, za kterými se skrýval jazyk ostrý jako břitva.

Představil si, jak se ty plné růžové rtíky rozevírají, a téměř zasténal. Jeho slabiny přitisknuté k jejímu štíhlému tělu sebou zaškubaly horlivým souhlasem. Lysander strnul, všechny jeho svaly se zaťaly. Zatraceně. Mohl jen doufat, že to necítila.

„Už jenom chvilku,“ zašeptala mu a naklonila nepatrně hlavu. Její zastřený hlas ho zahřál na krku nad vázankou.

„Dobře,“ procedil skrze zuby.

Tohle zvládne. Dokáže být jako socha – socha s šokující erekcí. Už jen pár minut. U linie vlasů cítil pot, nosní dírky mu mučila omamná vůně citronového koláče.

Mysli na železnice a lodní dopravu. Výlohy a výnosy. Na Sněmovnu lordů.

Jenže to všechno bylo k ničemu, když se boky slečny Valeryové neustále pohybovaly proti těm jeho a Lysandrův nezkrotný úd na to reagoval, jako by mu ukázaly bílou vlajku: vrhl se jako vítězící dobyvatel na bitevní pole čiré touhy. Při dívčině potlačeném vzdechu sebou Lysander trhnul. Je vyloučené, aby tohle necítila. Ta zatracená věc se mu vzpínala proti opasku jako značkovací železo. Krk ho pálil.

Lysander byl v tu chvíli vděčný za příkrov tmy a za tu milosrdnou skutečnost, že je o hlavu větší než ona. Nevěděl, jak by dokázal žít s tím, kdyby někdo viděl, že on, sedmý vévoda z Montcroixu, muž v Parlamentu pověstný naprostou absencí emocí a svou notorickou nečitelností, se teď rdí jako hošík přistižený s kalhotami u kotníků.

„Myslím, že jsou pryč,“ zašeptala Nève.

Hlasy jejich pronásledovatelů se vzdálily a utichly. Uběhlo už dost času na to, aby si mohla být jistá, že se ti chlapi nevrátí. S Balvanem se pomalu vysoukali z jejich stísněného úkrytu. Než spustil ruce k bokům, zakroutil hlavou ze strany na stranu a trhl rameny. Nève se ho neodvážila sledovat. Tušila, kde by nejspíš přistály její oči. Ta část jeho těla nepotřebovala víc pozornosti, než si doposud získala.

„Děkuju,“ ozval se Balvan ochraptěle. Drsný hlas prováděl s jejími zjitřenými smysly neuvěřitelné věci. „To bylo o fous.“

„Není zač. Můžu vás někam nasměrovat?“

Přikývl, i když to ve tmě nebylo skoro vidět. „K drožce, jestli máte tušení, kde bych nějakou našel.“

Nève se zadívala na konec ulice a pokynula bradou. „Tamhle. Půjdu s vámi.“ Její vlastní, velmi skromný příbytek byl jen pár kroků od místa, kde stavěli nájemné fiakry.

Rozhlédla se, aby se ujistila, že je ti zlosynové už nepronásledují, a vykročila ulicí na další, lépe osvětlené náměstí. Ucítila vlnu úlevy, ten pocit jí ovšem vydržel jen krátce. Do uší se jí zaryl vítězoslavný výkřik.

„Tamhle jsou, mládenci! Už je máme!“

„Polibte mi prdel,“ zamumlal Balvan.

Nève se kousla do rtu, aby se nerozesmála. Její společník nevypadal jako muž, který nadává často. Na to byl až moc vyrovnaný. Moc stoický. Příliš vznešený na něco tak obyčejného jako vulgarity. Ale ta nečekaná sprosťárna jako by ho v jejích očích náhle polidštila.

„Teď?“ zažertovala a rozběhla se pryč od nich. „Smím vám připomenout, že jsme právě na útěku? Na tohle není vhodná chvíle.“

S těma svýma dlouhýma nohama ji bez problémů dohonil. V očích se mu zablýsklo. „Divila byste se, co všechno zvládnu, když je třeba.“

„Arogance není ctnost, pane.“

„Mám jen naprostou důvěru ve svou schopnost zvládat víc úkolů zároveň.“ Kdyby je někdo z těch mužů dostihl, dopadlo by to s nimi bledě. Přesto měla Nève neodolatelnou chuť zastavit, chytit Balvana za klopy a přimět ho, aby o líbání přestal jen žertovat.

„Asi vám budu muset věřit,“ prohodila místo toho. Hlasy za nimi se blížily, plíce i nohy ji bolely z námahy, ale spása už byla na dohled. „Koukněte, drožka! Pohněte těma svýma dlouhýma nohama!“

Vykasala si sukně, chytila ho za rukáv a táhla ho k rohu ulice. Tam vložila dva prsty do úst a hlasitě hvízdla. Chňapla po dveřích ještě dřív, než kočí úplně zastavil.

„Řekněte mu, kam má jet! Ti lotři jsou za chvíli tady a nedají si pokoj, dokud nedostanou, co chtějí. Budu radši, když už tady tou dobou nikdo z nás nezůstane!“

Udýchaný Balvan vychrlil na drožkáře adresu a sáhl do kapsy, aby mu podal minci. Nève vytřeštila oči – tolik peněz by zaplatilo několik jízd po Londýně. Nicméně byla vděčná, když se mohli oba svalit do kočáru.

Drožkář vyrazil tak rychle, jak po něm Balvan chtěl. Nève zády narazila na odřené polstrování sedačky. Srdce jí vylétlo až do krku. Přitiskla si ruku na hrudník, aby uklidnila krev, která jí hučela v uších. Zdálo se, že Balvan je na tom stejně. Zhluboka lapal po dechu.

Popotáhl si vázanku a uvolnil pečlivě upevněný uzel. „Tak tohle bylo vážně jen o fous.“

Usmála se, když uslyšela, jak prakticky opakuje její předchozí slova. Pak se zadívala do špinavého okýnka, aby se ujistila, že nejsou pronásledováni. „Kam jedeme?“

„Grosvenor Square. Tam bydlím.“

Nève vykulila oči. To byla vznešená adresa pro vznešené rodiny. Upřela na něj zvědavý pohled. „Kdo jste?“

Balvan, Montcroix nebo kdo to byl, na ni mlčky zíral. Jediným zvukem v kočáře bylo křupání kol po silnici. Dlouhými štíhlými prsty si poklepával na koleno – to byla jediná známka toho, že ji slyšel. Neodpověděl jí ještě několik dalších vteřin. Jako by odpověď byla tak složitá, že si zaslouží delší přemítání.

To je jeho totožnost tak komplikovaná? Jako vážně? V Nève to probudilo ještě větší zájem. „No?“

„Někdo, kdo vám chce navrhnout práci na jeden večer.“ Odkašlal si. „Nabídnout roli.“

Těsně za zvědavostí se objevila podezíravost. Přimhouřila oči. Ano, byl vybraně oblečený a nevypadal jako mizera, ale Nève už moc dobře věděla, jaká se pod maskou slušnosti může skrývat prohnilost.

Možná věří na pohádky dost na to, aby je dokázala věrohodně ztvárňovat na jevišti, ale viděla už spoustu milých gentlemanů, kteří přitančili do foyer plní sladkých příslibů, jen aby dostali, co chtěli, než odkryli svou pravou tvář. Nestáli o lásku, chtěli jen populární drahokam, kterým se budou chlubit. Lord Durand byl dokonalým příkladem takového nechutného zbohatlíka.

A ona nebyla jeho jedinou obětí.

Ten hajzl stál i o její sestru Vivienne, která skončila s těžkým poraněním, kterým ten chlap v žárlivém běsnění rázem ukončil její kariéru. Nève zaťala čelist. Vivi skončila na dva týdny v posteli s ovázanými chodidly a doktor jí sdělil, že už možná nebude nikdy tancovat. Lékařská péče spolykala všechno to málo, co jim zbylo z dědictví. Zůstalo jen tolik, aby se z toho zaplatila komorná a ošetřovatelka pro její sestru v Paříži, zatímco Nève se vydala do Londýna hledat práci.

Práci, kterou pořád neměla… Až na tenhle skandální návrh.

„Jste snad majitel divadla? Nebo režisér?“ zeptala se opatrně Balvana.

„Ne, ale jsem dlouholetý patron umění s mnoha styky,“ odpověděl.

Nève na něj zírala. Pátrala v těch jeho strohých tvrdých rysech a očích. V přítmí se leskly, avšak neprozrazovaly nic. Asi by si měla dávat větší pozor, ale z nějakého důvodu nedávala. Jiný muž by se tam v tom průchodu pokusil využít situace, ale on to neudělal. Ale i kdyby jí chtěl fyzicky ublížit, pořád měla v kapse svou pistoli. Schválně na ni položila ruku a zamračila se. Balvan sledoval její pohyb a koutky úst se mu stočily vzhůru.

On se baví? Nève se naježila. Zajiskřil v ní vztek.

„Co je to za roli?“ Její odměřený tón naznačoval, jakou odpověď očekává. „Role ohřívací lahve ve vaší posteli? Bez ohledu na to, co si myslíte, nebo kdo jste… Já nejsem kurtizána.“

„Vím, že ne,“ přikývl. „Chci, abyste sehrála představení. A samozřejmě vás za váš čas bohatě odměním.“

Zamračila se. „Jaké představení?“

„Roli mé partnerky na zítřejším plese.“

Partnerky. To byl jen jiný výraz pro totéž. Milenky. Placené společnice. Konkubíny.

Bože, jak mohla být tak naivní? Vivi se jí vždycky smála, že se dívá na svět růžovými brýlemi a ignoruje jeho zjevné nástrahy. Nève namítala, že pár zkažených jablek neznamená, že je špatný celý strom, ale možná měla její sestra pravdu. Možná jsou všichni stejně prohnilí jako Durand. Nève zavrtěla hlavou. Hořkou pachuť zoufalství spolkla. Copak nikdy nepotká muže, který by chtěl víc než se jí jen dostat pod sukně?

„Zastavte tu drožku.“

„Zřejmě jste si to vyložila špatně.“

Zamračila se na něj. „Monsieur, ujišťuju vás, že poznám nemravný návrh, když ho slyším. Nejsem včerejší.“

Chlácholivě zvedl obě ruce. „Prosím, vyslechněte mě. Jestli budete chtít pořád odejít, až skončím, nebudu vám bránit. Popřeju vám hodně štěstí a rozloučíme se. Ale předtím jste mi říkala, že vás nikdo nechce zaměstnat. Já vám nabízím práci, i když jen krátkodobou.“

„A skandální!“ sykla. „Co když na to někdo přijde?“

„Jste herečka, slečno Valeryová. Tanečnice. Pokud to nějak ovlivní vaši pověst, tak jedině pozitivně: získáte si věčnou proslulost díky tomu, že jste byla jeden večer viděna ve společnosti po boku vévody.“

Nève polkla šokem. On je vévoda? Mělo ji to napadnout. I když byl tak opilý a motal se po náměstí, když ho spatřila poprvé, pořád měl na sobě jako svou druhou kůži nadutost a panovačnost.

„A co víc, podmínky našeho ujednání budou vaším tajemstvím. Zůstane jen na vás, jestli je někomu prozradíte, nebo ne,“ pokračoval. „Je to jen jeden večer, kdy mi poskytnete svou společnost. Jsem si jistý, že vaše pověst tím nijak neutrpí. Navíc vím, že tam bude přítomen ředitel divadla Lyceum Edmund Falconer. A ten vás už pak neodmítne zaměstnat, za to vám ručím.“

Tohle jí dodalo jistou naději, nicméně Nève ještě nebyla úplně zoufalá. Ačkoli skutečnost, že se nad tím naprosto stupidním návrhem začala rozmýšlet, svědčilo o něčem jiném.

„Proč by někdo jako vy,“ ukázala rukou na jeho pečlivě upravené vlasy a přejela jí až k nablýskaným botám, „potřeboval někomu platit, aby mu dělal společnost? Máte titul, očividně i peníze, vypadáte dobře. Každá dáma by byla šťastná, kdyby vás mohla na ples doprovodit. K čemu potřebujete mě?“

„Protože vy nebudete chtít nic víc.“ Rty se mu pohnuly. „Nemyslíte, že jsme zatím spolupracovali dobře?“

Jeho přísná ústa se pootevřela v náznaku úsměvu a na zlomek vteřiny odhalila bělostné zuby. Na Nève to zapůsobilo. Ten cynický úsměšek jako by zasáhl její nitro, zahřál ji tam. Bláznovství, ale chtěla ho vidět znovu. Směšné, jak moc najednou touží přimět tu jeho ledovou slupku, aby začala tát.

Dostala na sebe za ty bláhové myšlenky vztek a kousla se do rtu. Možná dokáže, aby ten ledovec na jeden večer roztál – ale co pak? Pak bude zničená a všechno zůstane stejné jako v tu chvíli, kdy ji našel. Bude bez práce a peněz, jen pár dní od toho, aby skončila v chudobinci.

Tyhle vznešené zásady, kterých se od příjezdu z Paříže tak držela, byly na nic. Právě tyhle principy mohly za to, že už teď za ten jednopokojový krcálek na Queen Street dlužila měsíční nájemné.

„Povězte mi pravdu,“ vyzvala ho. „Co z toho budete mít?“

„Nechci se ženit.“

„No tak to prostě říkejte nahlas. Nebo máte jazyk stejně neposlušný a tvrdý jako zbytek vašeho těla?“

Oh, mon Dieu. To její jazyk by si zasloužil náhubek.

Nève hořely tváře. Doufala, že tu její drzou poznámku nechá Balvan bez povšimnutí. Muži ji obdivovali pro její obličej a taneční um, ne pro nevymáchanou pusu, jak jí při bezpočtu příležitostí, kdy promluvila bez rozmyšlení, opakoval ředitel Théâtre Impérial de l’Opéra.

Vévodovi se muselo nechat, že na to nijak nereagoval. „Matkám, které během sezóny hledají pro své dcery ženichy, by bylo jedno, kdybych byl bezzubý, chudý, měl dnu nebo se vůbec nezajímal o ženy. Stejně mi neustále strkají svoje dcery pod nos. Zas a znova.“

Nève nevěřícně zamžikala. „Ach vy nebohý, nebohý žádoucí ženichu, velevážený vévodo… Krvácí mi pro vás srdce.“ Ušklíbla se a protočila panenky. „Představte si svět baletek, kde se muži k ženám chovají jako ke svým hračkám, a když se jim někdo odváží říct ne, zaplatí za to strašnou cenu. Vy aspoň máte na vybranou.“

Do očí se jí zabodl jeho pronikavý pohled, rty se mu sevřely do tenké linky. „Nutil… Nutil vás někdo dělat něco, co jste nechtěla?“

„Ne,“ odpověděla, překvapená jeho prudkou reakcí – vypadalo to, že zuří kvůli ní. „Ale zkoušejí to. Když baletka dostane roli, někteří donátoři doufají, že kousek svého kouzla přenese i mimo jeviště, na ně. Řekla jsem ne nejrůznějším nechutným chlapům, a to už tolikrát, že bych to ani nespočítala. Ale to neznamená, že se přestanou snažit.“

„To je hanebné,“ prohlásil. Nève pokrčila rameny, ale neodpověděla.

Vydechla. „C’est la vie. A teď mi povězte, proč potřebujete rytířku v zářivé zbroji, aby vás chránila před dorážením dam.“

Rty mu zaškubaly. Prohrábl si rukou zlatavé lokny. Takhle rozcuchaný se jí líbil víc… Vypadal spíš jako muž než jako vévoda. Zatoužila mu ty vlasy rozcuchat ještě víc, ale rychle tu dětinskou touhu zaplašila.

Balvan se zamračil a odkašlal si. „Tak dobře. Nejjednodušší odpověď je, že potřebuju někoho přesvědčit, že nejsem věčný starý mládenec. Jde o obchodní záležitost, kterou potřebuju dotáhnout do konce. S vámi po svém boku vytvořím ten správný dojem.“

Obočí jí skepticky vylétlo vzhůru. „Správný dojem? S baletkou?“

„S potenciální vévodkyní,“ opravil ji. „A taky pomůžete odradit vdavekchtivé matky.“

D’accord. No dobře, to chápala. Balvan chce mít štít.

„Takže budu vaše osobní strážkyně?“ zasmála se tak hlasitě, až ten zvuk vyplnil uzavřený prostor drožky. „Budu odhánět roztoužená hejna panen, těch, na které nemůžete hulákat ‚polibte mi prdel‘. To by aristokratické slečinky asi neskously, co?“

Viděla, jak se při jejích slovech Balvanovy silné prsty sevřely kolem okraje sedadla. Naklonil se k ní, aby mezeru mezi nimi zmenšil, a pootevřel ústa. Nève si na pár vteřin byla naprosto jistá, že jí chce ze rtů ta vulgární slova slíbat. Zalykavě se nadechla. Srdce jí pod živůtkem divoce bušilo. Balvanův obličej se vznášel v prostoru jen pár centimetrů od jejího. V těch jeho bezedných očích hořely střežené plameny. Nosní dírky se mu rozšiřovaly jako nozdry psa při štvanici.

Pak se ale zalykavě nadechl, prudce se vrátil do sedadla a štípl se do kořene nosu. Byl to záchvěv zklamání, co ucítila? Nebo úlevy? Neměla ve zvyku líbat se s cizími muži v kočárech. Neměla ve zvyku ani zvažovat jejich nehorázné návrhy, přesto to dělala. V zoufalé touze rozptýlit napětí si odfrkla.

„Co je to za obchodní záležitost?“

„Nákup velice cenného pozemku.“ Rty se mu sevřely, jako by se mu ta otázka nezamlouvala, ale to bylo Nève jedno. Jestli ten chlap stojí o její pomoc, potřebuje vědět, co to pro něj znamená.

„Nakupujete pozemky? Není to činnost nehodná vévody?“

„Rád vydělávám peníze.“

„A kdo ne,“ zamumlala toužebně, když přejela pohledem po jeho drahých šatech. „Ale nevypadáte, že byste trpěl jejich nedostatkem.“

Balvan dlouze vydechl. „Jeden večer vašeho času, který mi věnujete, slečno, pomůže přesvědčit současného majitele, že nejsem hejsek. Že se chci na té půdě usadit s báječnou mladou dámou. Kromě úhrady vašeho času vám samozřejmě poskytnu všechno, co budete potřebovat na ples, šaty i doplňky, které si poté samozřejmě ponecháte. Nebudete s tím mít žádné výlohy.“

Když jí ten návrh vyložil takhle prakticky, už to neznělo nemravně ani nevhodně. Ne, znělo to naprosto racionálně a logicky. Sehraje svou úlohu trní v živém plotu, bude udržovat uchazečky o zásnuby v bezpečné vzdálenosti, zatímco on prokáže potenciálnímu prodejci svou spolehlivost s údajnou nevěstou po svém boku.

Nève cítila, jak se jí v hrudi rodí opojný smích. Bývaly doby, kdy by se mohla stát snoubenkou urozeného muže doopravdy, bez předstírání. K tomu se s Vivienne narodily, k tomu je vychovali. Jenže pak na ně dolehly zlé časy, a aby přežily, musely činit zoufalá rozhodnutí.

Jako třeba tohle.

Poklepala si na bradu a zvažovala svou úlohu v téhle frašce. Na jevišti už ztvárnila těžší role – musela přesvědčit tisíce diváků, že je Sněhurka, královna víl nebo rusalka. Předstírat budoucí vévodkyni by mělo být snadné. Tiens, vážně nad tím uvažuje?

„Jaký honorář máte na mysli…?“

„Sto liber.“

Nève málem zalapala po dechu. Takové jmění! To by si nikdy za jeden večer nevydělala ani jako primabalerína na kontinentu. Za tuhle sumu by mohla splatit dlužný nájem a uhradit náklady za sestřino léčení. A kdyby to v Londýně nedopadlo dobře, mohla by se vrátit do Paříže, dopřát si oddech a vymyslet nový plán. Odhodlání na to měla ažaž.

Nicméně… Je dost odhodlaná na to, aby dělala vévodovu ozdobu?

V hlavě jí probleskla pohádková představa prince, který si ji posadí před sebe na bílého hřebce a odcválá s ní do záře zapadajícího slunce. Málem se rozesmála. V jejím životě nebudou žádní princové, žádné západy slunce, žádné splněné sny. Jen volání na scénu.

Ale na to je přece vyškolená, ne?

Bude to jiné jeviště. Takové, které ji přiměje překročit pomyslnou linii, kterou si nakreslila do písku. Hrdost na jedné straně, zdrcující tíha chudoby na druhé. Sto liber je sto liber. Byla by hloupá, kdyby to nevyužila. Jestli je to bez rizika – jestli jí přitom nic nehrozí –, tak komu tím ublíží?

„Když budu souhlasit, co bude teď?“ zeptala se tiše.