The Mastery of Life

Copyright © 2021 Don Miguel Ruiz jr.

Translation © Tomáš Piňos, 2023

ISBN 978-80-242-9349-3

Obsah

Vysvětlení klíčových pojmů

Úvod Toltécká cesta

1. kapitola Umění žít

2. kapitola Náměstí Quetzalcoatla

3. kapitola Ostrov Bezpečí

4. kapitola Náměstí Mysli

5. kapitola Náměstí Vody

6. kapitola Náměstí Vzduchu

7. kapitola Náměstí Ohně

8. kapitola Náměstí Země

9. kapitola Měsíční pyramida

10. kapitola Sluneční pyramida

Závěr Konec cesty

Poděkování

O autorovi

Všem, které miluji

Umělecké ztvárnění Quetzalcoatla,
legendárního opeřeného hada ze Střední Ameriky, podle kterého jsou pojmenovány chrám a pyramida v Teotihuacánu.

Vysvětlení klíčových pojmů

Dohody: Proces, během kterého se z myšlenek stávají přesvědčení, jež následně ovlivňují naše činy.

Vnímavost: Věnování pozornosti tomu, co se v přítomném okamžiku děje ve vašem těle, mysli a bezprostředním okolí.

Domestikace: Primární systém kontroly ve snu planety. Když jsme velmi mladí, jsme odměňováni nebo trestáni, abychom si osvojili postoje a způsoby chování, jež ostatní lidé považují za přijatelné. Konáme-li to v reakci na odměnu nebo trest, stáváme se domestikovanými.

Sen planety: Kombinace osobních snů všech bytostí obývajících tento svět.

Mitote: Negativní hlasy v mysli, které k nám celé dny promlouvají. Často nám jsou vštípeny v dětství jako výsledek domestikace.

Nagual: Božství ve vašem nitru; síla, která poskytuje život mysli a tělu. Podobá se konceptu ducha nebo duše, používanému v mnoha tradičních náboženstvích, není to ale totéž.

Osobní sen: Unikátní realita, vytvářená každým jednotlivcem; vaše osobní perspektiva. Je projevem vztahu mysli a těla.

Toltékové: Starodávná skupina původních Američanů, kteří se spojili v jižním a středním Mexiku, aby studovali vnímavost. Výraz Tolték znamená „umělec“.

Toltécký válečník: Jedinec, který využívá učení toltécké tradice, aby zvítězil ve vnitřní bitvě proti domestikaci a spoutanosti.

Úvod
Toltécká cesta

Slova jsou mocné nástroje.

V toltécké tradici, k níž patřím, říkáme, že slova jsou štětce, jimiž malujeme mistrovské dílo svého života. Slova mohou měnit stanoviska, zajišťovat srozumitelnost a odhalovat příležitosti; mohou však být využívána i k šíření zloby, strachu nebo nenávisti. Slova, která volíme, nás tudíž mohou buď povznášet, nebo srážet.

Slova jsou rovněž hlavní nástroje, jejichž pomocí spolu komunikujeme a budujeme téměř vše, co patří k naší existenci. Není tedy divu, že první verš křesťanského Evangelia podle Jana zní: „Na počátku bylo Slovo.“

Slova nejprve existují jako myšlenky a posléze jako symboly, které nám umožňují komunikovat a přemýšlet intelektuálním způsobem – utvářet argumenty, budovat složité příběhy a samozřejmě uzavírat dohody. Lidská mysl vyniká v uzavírání dohod.

V toltécké tradici jsou dohody výsledkem procesu, během kterého se z myšlenek stávají přesvědčení, jež následně ovlivňují naše činy. Tyto dohody nás mohou provázet po celý život a zbarvovat naše vnímání ve všech oblastech každodenního žití. Tyto dohody, které se týkají všeho, od zásadního rozhodnutí, s kým vstoupíme do manželství, po zdánlivě triviální volbu, co si oblékneme, nás mohou formovat, ovlivňovat, a někdy dokonce ovládat – aniž bychom si to často uvědomovali.

Naše dohody jsou většinou hluboce zakořeněné; jsou vytvářené a vsazované do „reality“ upovídanou, hloubavou myslí. Zapomínáme, že myšlenky a představy, které jsou stavebními kameny našich dohod, a tudíž i přesvědčení, neexistují „mimo nás“. Existují jen v našem nitru. A jsou mocné jen díky tomu, že je považujeme za pravdivé. Čím více lpíme na určité dohodě, tím více nás ovládá.

Samotné dohody nejsou ani pozitivní, ani negativní. Spoléháme se, že nás mnohé z nich úspěšně provedou životem. Dohody, které jsme uzavřeli jako děti v reakci na pokyny rodičů, např. dohody týkající se bezpečí a dobrého zdraví, jsou užitečné: Zelenina je výživná a zdravá. Rozhlédni se na obě strany, než přejdeš ulici. Některé dohody však nemusí být konstruktivní nebo pozitivní: Moje pracovní přínosy za moc nestojí. Nejsem kreativní člověk. A některé mohou být dokonce sebedestruktivní: Nezasloužím si být milován.

Mnohé z našich dohod vyrostly ze semínek, jež do nás v dětství zasadili jiní lidé. Jedním z hlavních úsilí na cestě k osobní svobodě je snaha naučit se tyto dohody rozpoznat, určit, jestli jsou užitečné, nebo ne, a je-li to třeba, změnit je nebo odmítnout.

I když slova mohou být velmi mocná, v toltécké tradici si uvědomujeme, že jsou rovněž nesmírně omezená. Popisují a vyjadřují realitu, nejsou ale realitou. Jak uvádí ve vztahu ke slovům filozof Alan Watts: „Jídelní lístek není jídlo.“ Slova mohou jen poukazovat na skutečnost; sama o sobě nejsou skutečností.

Knihy jsou úžasné nástroje sestavené ze slov. Správná kniha vám může ve správné chvíli změnit život, když vám poskytne naději, zatímco jste zoufalí, nebo ve vás probudí zvídavost v období kreativní vyprahlosti. I když jsou ale knihy studnice možností, nejsou tím, co nás mění. Měníme se sami.

Máme tedy před sebou zajímavou výzvu. Abych vám vysvětlil jednotlivá učení a nástroje, musím používat slova. Ale doporučuji vám, abyste nechali tato slova proudit myslí a srdcem. Transformace se totiž může odehrát jen díky tomu, co nazývám harmonií srdce a mysli.

Změna smýšlení

Starověcí Řekové pro to měli slovo. Používali výraz metanoia – „změna smýšlení“. Metanoia může být pojímána jako transformace jedince, která se odehrává současně v mysli i srdci. Chci, aby byla slova v této knize v tomto duchu chápána. Doufám, že vás četba této knihy podnítí k tomu, abyste nahlédli do svého nitra, překonali logiku a intelekt a poskytli prostor zářící otevřenosti a svěží vnímavosti.

Znamená to určitý posun – zvrat, překonání a otevření. Všichni jsme totiž na dlouhé, nádherné cestě k osobní svobodě a k osvobození svého pravého já, ať už si to uvědomujeme, nebo ne. Cílem této cesty je zásadní změna našeho vnímání světa a role, kterou v něm zastáváme.

Vnímání je tím, co Toltékové studovali před více než dvěma tisíci let. Podle ústní tradice mojí rodiny si naši předkové uvědomovali, že největší svoboda tkví ve schopnosti vnímat realitu takovou, jaká opravdu je, nezávisle na našich dohodách a příbězích. Dospěli k tomu, že bez jasného vnímaní nelze vykonat žádnou skutečnou změnu.

A co je největší překážkou jasného vnímání?

Strach.

Strach je základem každé překážky na cestě k osobní svobodě, na kterou narazíme. Je však důležité poznamenat, že když v tomto kontextu používám slovo strach, mám na mysli spíše strach psychický než fyzický. Fyzický strach může být přirozený a prospěšný, například když v lese náhle narazíte na medvěda. V takovém případě strach produkuje adrenalin, který zrychluje srdeční tep a zvyšuje příjem kyslíku. Připraví vaše tělo buď na boj, nebo na útěk.

Porovnejte to s psychickým strachem – obavou, že vás ostatní nebudou mít rádi, že nezískáte, co chcete, nebo že nejste „dost dobří“. Takové formy strachu pramení z dohod, které v životě uzavíráte. Psychický strach vyvolává bohužel často stejné fyzické reakce jako strach fyzický, je příčinou téhož bušení srdce a staženého žaludku. Vystavuje naše tělo nadměrnému a zbytečnému stresu, který může mít v průběhu života zhoubné následky.

Proč tvrdím, že strach je největší překážkou jasného vnímání, když je třeba brát v úvahu mnoho dalších negativních emocí? Strach je totiž příčinou všech těchto emocí. Zlobu, nenávist, žárlivost, lítost a v podstatě všechny negativní reakce lze většinou přičíst strachu. Když nás strach ochromí, domníváme se, že budeme opakovat chyby z minulosti, a máme úzkost z budoucnosti. Kvůli strachu jsme uvěznění v mylném přesvědčení, že jsme přijatelní, jen když naplníme nekonečný seznam očekávání – musíme být dost chytří, hezcí, oduševnělí, finančně stabilní, vzdělaní atd. Když se tyto obavy naučíme odhalit a překonat, často zjistíme, že ostatní negativní emoce, s nimiž se potýkáme, slábnou, nebo dokonce mizí.

V této knize se budeme obsáhle zabývat strachem, neboť překonáme-li jeho psychické projevy, učiníme obrovský a významný krok na cestě k jasnému vnímání a osobní svobodě.

Cesta

V toltécké tradici může cesta k jasnému vnímaní zahrnovat skutečnou, fyzickou cestu, inspirovanou duchovním centrem mých toltéckých předků, tedy komplexem starověkých pyramid ve městě Teotihuacán (v této knize občas zkráceno na Teo). Tento starodávný komplex se nachází zhruba 40 kilometrů od současného mexického hlavního města (Ciudad de México). Budovy, chrámy, vozovky a pyramidy v Teu představují mapu, které se budeme v této knize držet.

Každá část tohoto souboru pyramid má svůj smysl a význam, které lze považovat za symbol postupu na cestě k osobní svobodě. Během třiceti let jsem tím komplexem prošel mnohokrát, zpočátku jako student svého otce a babičky a později jako učitel. Velkolepost tamních architektonických počinů je sama o sobě dokladem moudrosti lidí, kteří to město kdysi postavili.

Ale i když vám doporučuji, abyste pozoruhodný Teotihuacán, budete-li moci, navštívili, k tomu, abyste poznatky z této knihy využili, to není bezpodmínečně nutné. Nejdůležitější cestou, kterou můžete v životě absolvovat, je totiž putování vlastním nitrem. Veškeré zkoumání, příprava a práce, jež musíte vykonat, se dějí ve vašem nitru. Veškerá moudrost, kterou potřebujete, abyste zvládli život, tkví právě teď ve vašem srdci a mysli. Učení Teotihuacánu a poznatky, které prezentuji v této knize, vám mají pouze pomoci odhalit a přijmout sílu, kterou již máte.

V toltécké tradici učíme, že ačkoli veškerá moudrost a odpovědi, které potřebujeme, tkví v našem nitru, někdy potřebujeme návod, jehož pomocí je nalezneme. A to je cílem této knihy. Nabídnu vám různá cvičení a rituály, jež by vám měly pomoci tuto vnitřní práci vykonat. Rituály a obřady mají v toltécké tradici významné místo – ne však kvůli tomu, že bychom měli specifický vztah k náboženským tradicím nebo že bychom se řídili pověrami. Ve skutečnosti obojí odmítáme. Absolvujeme rituály a obřady, neboť působí na ty části našeho já, které se vymykají naší mysli.

Rituály jsou založeny na našich smyslových prožitcích a vztahu k času a prostoru. Během nich začneme v určitém rozpoložení, skončíme v jiném a zjistíme, že jsme se změnili. Rituály otvírají prostor v těle, mysli a srdci. Doporučuji vám, abyste cvičení, rituály a obřady uvedené na konci jednotlivých kapitol nadšeně absolvovali. Lidská mysl často odmítá sílu rituálů a obřadů, protože jejich působivost přesahuje naši intelektuální kapacitu. To je v pořádku. Představte si v tomto kontextu mysl jako nevrlé teenagery, kteří nechtějí, abyste tančili na večírku, protože byste je mohli ztrapnit. Přežijí to, a proto tancujte. Někdy je nejlepším způsobem, jak zdolat mysl, ignorovat ji.

Zvládnutí

Je důležité uvést něco o tom, co mám na mysli, když mluvím o zvládnutí. Když říkáme, že něco zvládáme, může to někdy znamenat, že to máme plně pod kontrolou – někomu například dáváme příkazy, jednáme z pozice moci, snažíme se zvítězit nebo ovládat ostatní.

V této knize nic takového nenajdete.

Zvládnutí se v kontextu této knihy týká věcí, které děláme pravidelně. Chci, abyste se důkladně zamysleli nad tím, čemu věříte, ať už jde o vás, nebo o okolní svět, a uvědomili si, co obvykle děláte – jak se chováte a reagujete podle toho, čemu věříte. Až si více ujasníte, jak smýšlíte a jednáte a z čeho pramení vaše myšlenky a činy, vyzvu vás, abyste si osvojili nové způsoby myšlení, chování a bytí, tedy takové způsoby, které budou ve větším souladu s vaší skutečnou podstatou a nejvyšším dobrem. Podnítím vás k životu neovládanému strachem.

Název této knihy nenaznačuje, že byste měli život zcela ovládnout nebo lidem, místům a věcem vnucovat svoji vůli. Když se stanete skutečnými mistry, zbavíte se potřeby cokoli z toho dělat. Místo toho se budete snažit sladit svoji individuální vůli s vůlí samotného života, dělat ve všech situacích, co je ve vašich silách, povznést se nad kategorie a rozlišování a odevzdat se osudu. Pochopíte, že život je moudřejší než vy. Toto zjištění vám přinese klid, který bude hlubší a trvalejší než jakýkoli krátkodobý zisk, jemuž se můžete těšit, když uplatníte nadvládu nebo moc.

To vše lze vyjádřit i takto: Když zvládnete život, uvidíte Boha všude, kam pohlédnete. Je to samozřejmě snadné, když pozorujete krásný západ slunce nad horou, ovšem mnohem složitější, pokud čelíte válečnému krveprolití. Život nicméně plyne v obou těchto situacích, bez ohledu na to, jaký z nich máte pocit.

Během cesty popsané v této knize se tudíž naučíte odevzdat životu, místo toho, abyste nad ním měli určitý typ egoistické nadvlády. Půvabným paradoxem je, že díky této odevzdanosti získáte jistou míru nadvlády – nad sebou, svými činy, reakcemi a volbami. A to vám může přinést dosud nepoznaný pocit klidu, štěstí a osobní svobody. Tento dar nabídli světu moji toltéčtí předkové před staletími a já ho nyní mohu nabídnout vám.

Zhluboka se tedy nadechněme a vykročme. Jsme na začátku úžasného putování.

1. kapitola
Umění žít

Představte si okamžik svého narození.

Začali jste dýchat, hýbat se a vnímat nové prostředí a přišli jste na svět jako bytosti s čistou vnímavostí, duší, emocemi a instinkty. A tento zázrak života, úžasný svazek schopností, kterým jste, sem přišel s mimořádným potenciálem budovat život plný radosti, divů, svobody a tvořivosti. Ještě pozoruhodnější je, že i když tyto schopnosti máme všichni, každý z nás je rovněž unikátní jedinec, který se může stát plně rozvinutou, kreativní, láskyplnou bytostí. Všichni jsme tudíž umělci a náš život je naším uměním. Výraz Tolték vlastně znamená „umělec“. Dávní Toltékové byli přesvědčení, že koncept umění je mnohem komplexnější, než jak ho pojímáme dnes. Úžasné umění žít a duchovní svobodu si osvojili tak, že se naučili rozpoznat a využít sálající energii (a její potenciál), jež proudí vším, co je.

V toltécké tradici věříme, že tato čistá životní síla – tedy energie a její potenciál – se nachází v každém z nás. Nazýváme ji slovem nagual. Tuto životní sílu odhalilo a začalo ctít i mnoho jiných kultur a duchovních tradic, které jí daly různé názvy, např. čchi, šakti, prána, Duch svatý, baraka, wakan. Tato esenciální energie je všude kolem nás. Proudí vším, co žije, a je utvářena naším záměrem. Nagual je ve vás od chvíle, kdy jste přišli na svět.

Domestikace

Ihned po narození – ne-li dříve, vzhledem k možnostem moderních technologií – vám bylo přiděleno jméno a stanoveno pohlaví. V té chvíli se začalo formovat vaše „já“. Lidé, kteří vás na tomto světě přivítali, pečovali o vaše základní potřeby, poskytovali vám jídlo, přístřeší a lásku nejlepším způsobem, jaký znali. Museli vás ale v rámci specifické sady kolektivních, kulturních zásad rovněž naučit žít mezi ostatními lidmi.

Kromě toho, že vám rodiče poskytli základní péči, také „upoutali“ vaši pozornost. Během několika dalších let vás naučili vaše jméno, vyprávěli vám příběh o vašem narození a rodině a identifikovali vás jako dívku nebo chlapce. A naučili vás, co to všechno znamená ve společnosti, v níž žijete. Když jste byli starší, vštípili vám, co máte nebo nemáte mít rádi, a seznámili vás se společenskými a kulturními normami: V této rodině tančíme a zpíváme / netančíme a nezpíváme. V naší kultuře muži nepláčou. Pravděpodobně jste mnohé z těchto zásad přijali a vzepřeli se jiným. Tyto příběhy, normy a preference ale v každém případě začaly utvářet vaši identitu nebo představu, kterou o sobě máte.

Rodiče nebo lidé, kteří o vás pečovali, vám rovněž vštěpovali svoje představy, názory, cíle a tužby. Podělili se s vámi o svoje obavy, z nichž některé byly nepochybně vyjádřeny v zájmu vašeho bezpečí: Nedotýkej se plotny. Rozhlédni se předtím, než přejdeš ulici. Takové pokyny byly užitečné a nezbytné. Mnoho dalších obav vám ale sdělili nepřímo – strach, že nebudete oblíbení, budete strádat nebo nebudete dost dobří. Tyto obavy mají samozřejmě také ochrannou roli, neboť lidé jsou společenští. Když „nezapadnete“, může to být za určitých okolností poměrně nebezpečné, nebo dokonce smrtelné.

Tento proces pomalého přizpůsobení kultuře, kdy nám jsou vštěpovány postoje, obavy, preference a zvyky, je v toltécké tradici nazýván domestikací. Když se stanete domestikovanými, osvojíte si přesvědčení a způsoby chování, jež definují vaše „já“. Stručně řečeno, zformujete svoji identitu. Může to zní negativně nebo pesimisticky, ale negativní ani pesimistické to není. Je to zkrátka nevyhnutelný proces, který absolvuje každý z nás.

Nevyhnutelnost domestikace nicméně neznamená, že tento proces nemá negativní následky. Když vyrostete a stanete se domestikovanými, vaše přirozené právo – esenciální světlo ve vašem nitru, které je v souladu s nagualem – je často pohřbeno pod matoucí kupou emocí, pravidel a dohod, jež řídí každý váš krok a oddělují vás od nejhlubší pravdy.

Co kdybyste ale mohli tuto pravdu odhalit?

Mystici a hledači po celém světě absolvují cestu, během níž se snaží odhalit svoji pravdu a osobní svobodu. Tito duchovní poutníci nedoufají, že se vrátí do dětství, ale že dospějí od současného způsobu existence k něčemu mnohem bohatšímu. Díky opětovnému získání svojí osobní síly oživí čistou vnímavost, kterou měli po narození, a usilují o novou, vyspělou schopnost transformovat osobní prožitky způsoby, jež jim umožní tvořit, hrát si, milovat a nacházet radost v životních výzvách. Přijímají bezpodmínečnou lásku jako dokonalé zrcadlo všeho, co vidí, a vzpírají se jakékoli vnitřní a vnější síle, která chce zničit jejich vnitřní klid. Nenechávají se už ovládat strachem. To je osobní svoboda. To je podstata toltécké cesty. V tom tkví zvládnutí života.

Starověké město Teotihuacán

Dlouho předtím, než do jihostředního Mexika přišli Aztékové, byla tato oblast domovem Toltéků, kteří tam žili a prosperovali. Jejich největším architektonickým počinem je komplex pyramid v Teotihuacánu, který byl obyvateli opuštěn 500 let před příchodem Aztéků. Po lidech, kteří tam žili, se nedochoval žádný psaný jazyk a máme o nich jen velmi málo informací. Nevíme téměř nic o jejich vládě, společenských strukturách, náboženství ani historii.

Důmyslná architektura a umění, které Aztékové v tomto komplexu nalezli, na ně učinily takový dojem, že usoudili, že to muselo být rodiště samotných bohů. Dali mu název Teotihuacán, což znamená „místo, kde se člověk stane Bohem“; lepší překlad pro moderní svět by ale mohl znít „místo, kde lidé odhalují božství v sobě“.

Dnes víme, že v roce 500 n. l., na vrcholu jeho rozmachu, žilo v tomto městě 200 000 obyvatel, což znamenalo, že Teotihuacán byl tehdy jedním z největších měst na světě. Ačkoli archeologové a antropologové nemusí s fakty o životě a kultuře Toltéků souhlasit, moje rodina a mnoho dalších lidí dlouhodobě uchovává bohatou ústní tradici, plnou mýtů, příběhů a učení, jež objasňují toltéckou cestu. Její cíl je pořád stejný – nalezení osobní svobody díky tomu, že nahradíme ustrašenou mentalitu bezpodmínečnou láskou a štěstím.

Impozantní pozůstatky Teotihuacánu jsou dnes uctívány jako místo ohromné duchovní síly. Hledači z celého světa tam přijíždějí, aby v pátrání po osobní svobodě pokračovali absolvováním podmanivé cesty tímto městem. Kráčí ulicí Mrtvých mezi velkými pyramidami – pyramidou Quetzalcoatlovou, Měsíční a Sluneční, které jsou důmyslně orientovány do hlavních světových stran, k noční obloze a ročním obdobím.

Moje rodina čerpá generační moudrost ze samotného komplexu a spojuje vnitřní duchovní cestu, kterou každý z nás v tomto životě vykoná, s vnějšími aspekty tohoto starobylého města. Jinak řečeno, jednotlivé ulice, náměstí a chrámy odpovídají určité fázi vnitřní cesty. A touto cestou se budeme v této knize ubírat. Každá kapitola se týká určitého místa v tomto komplexu a každá fáze cesty prohlubuje naše úsilí o seberealizaci a o osobní svobodu.

Základem této tradice je pochopení, že tato učení jsou starodávná i moderní a že se neustále vyvíjí. Toltékové popisovali tuto cestu mnoha generacím a učili, jak po ní mají lidé kráčet. A přesto je zde určitý paradox: Tato cesta je pro každého jednotlivce unikátní. Jak nám vždycky říkala moje babička: „Pokud uplatňujete toltéckou tradici tak jako váš otec nebo já, zabíjíte ji.“ Určitou dobu mi trvalo, než jsem pochopil, jak to myslí: Tato tradice je unikátní pro každého jedince, který ji ctí, neboť se po uplatnění jednotlivých lekcí odvíjí od jeho osobních zkušeností.

Osobní a kolektivní sny

Toltécká tradice nás učí, že mysl neustále sní. Od okamžiku, kdy se probudíte, do chvíle, kdy usnete, vaše mysl aktivně vnímá, vytváří příběhy a snaží se porozumět jednotlivým vjemům. Toltékové to nazývají osobním snem. Připomíná nám to, že naše chápání světa je filtrováno vjemy, domestikací a zkušenostmi. Je to jeden z důvodů, proč Toltékové nemají specifická pravidla nebo doktríny týkající se všech. I když cestu uzdravování – cestu toltéckého válečníka – před vámi absolvovalo mnoho lidí, v dnešním životě ji může absolvovat jediný člověk: vy.

• Jaký chci mít pocit na konci životní cesty?

• Čeho se v souvislosti s touto cestou nejvíc obávám?

• Co jsem v této chvíli ochoten přijmout (ve vztahu k sobě nebo mocné cestě, kterou absolvuji), i když se mi to nelíbí?