Start

Felix Francis

Hazard

GAMBLE

Copyright © 2011 by Felix Francis

All rights reserved

Translation © Edda Němcová, 2011, 2023

ISBN 978-80-242-9232-8

Obsah

Start

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Epilog

Mé vnučce Sienně Rose

—————————————

S díky

bratranci Nedu Francisovi,

finančnímu poradci,

a

kanceláři Calkin Pattison and Company Limited

a rovněž

Debbie, jako vždy

Kapitola 1

Stál jsem těsně vedle Herba Kovaka, když ho zavraždili. Když ho popravili, by bylo přesnější. Dostal tři zásahy zblízka, dva do srdce a jeden do obličeje. Byl určitě mrtvý, ještě než dopadl na zem, a rozhodně dřív, než se pistolník otočil a zmizel v davu dostihových diváků na Velké národní.

Střelba se odehrála tak rychle, že Herb ani já, a když na to přijde, tak ani nikdo jiný, neměl šanci tomu zabránit. Ve skutečnosti jsem si vůbec neuvědomil, co se děje, dokud nebylo po všem. Herb mi ležel mrtvý u nohou. Dumal jsem, jestli on sám měl čas poznat, že jeho život je v ohrožení, dřív než se mu kulky zabořily do těla a udělaly konec.

Nejspíš ne, což mě tak trochu uklidňovalo.

Měl jsem Herba rád.

Kdosi jiný ale zjevně nikoli.

***

Vražda Herba Kovaka pokazila den spoustě lidí, nejenom jemu. Policie ovládla scénu s obvyklou necitelnou výkonností, během pouhé půlhodiny zrušila jednu z největších sportovních událostí na světě a požadovala po více než šedesáti tisících frustrovaných diváků, aby několik hodin trpělivě čekali, až na ně přijde řada a odevzdají údaje o svém jménu a adrese.

„Musel jste přece vidět jeho obličej!“

Seděl jsem u stolu proti nabručenému policejnímu detektivu inspektorovi v jedné z restaurací, odkud vyhnali obvyklou klientelu a kde vznikla nouzová vyšetřovací místnost.

„Vždyť už jsem vám to říkal,“ upozornil jsem ho. „Nedíval jsem se tomu muži do obličeje.“

Znovu jsem si připomněl těch pár osudných sekund, a jediné, co jsem si zřetelně vybavoval, byla pistole.  

„Takže to byl muž?“ otázal se inspektor.    

„Myslím si to,“ odpověděl jsem.

„Černý, nebo bílý?“

„Ten kvér byl černý,“ řekl jsem. „S tlumičem.“

Zrovna nápomocně to nevyznělo, to mi bylo hned jasné.

„Pane… ehm.“ Detektiv se poradil se svým zápisníkem na stole. „Pane Foxtone, nic jiného nám o té vraždě říct nemůžete?“

„Je mi líto,“ zavrtěl jsem hlavou. „Všechno se odehrálo strašně rychle.“

Inspektor změnil směr otázek. „Jak dobře jste pana Kovaka znal?“

„Docela dobře. Zhruba posledních pět let spolu pracujeme. Řekl bych, že jsme přátelé ze zaměstnání.“ Odmlčel jsem se. „Teda byli jsme.“

Přišlo mi zatěžko uvěřit, že je Herb mrtvý.

„O jakou práci šlo?“

„Finanční služby. Jsme nezávislí finanční poradci,“ vysvětlil jsem.

Téměř jsem viděl, jak se detektivovi v pohledu usazuje pohrdavá znuděnost.

„Není to sice tolik vzrušující jako jet ve Velké národní,“ prohodil jsem, „ale nestěžuju si.“

Podíval se na mě. „A vy jste snad jel Velkou národní?“ Hlas měl plný sarkasmu a uculoval se.

„Vlastně ano, jel,“ přikývl jsem. „Dvakrát.“

Úsměv se mu vytratil z obličeje. „Aha,“ řekl.

No právě, aha, pomyslel jsem si. „A podruhé jsem ji vyhrál.“

Není obvyklé, že bych moc mluvil o tom, co nyní považuju za předchozí život, a chvástání pro mě taky není typické. V duchu jsem si za svou slabost vynadal, jenže policistův postoj nejenom vůči mně, ale i vůči mému mrtvému kolegovi mě podráždil.

Inspektor znovu pohlédl do svých poznámek.

„Foxton,“ přečetl si tam a vzhlédl. „Ten Foxy¹ Foxton?“

„Ano,“ souhlasil jsem, i když se přezdívky „Foxy“ už dlouho snažím zbavit a dávám přednost svému skutečnému jménu Nicholas, jež se podle mě daleko víc hodí k serióznímu životu
v City.

„Podívejme se,“ vydechl policista. „Pár liber jsem na vás vyhrál.“

Usmál jsem se. O pár liber jistě taky přišel, ale to mu připomínat nebudu.

„Dneska už nejezdíte?“

„Ne. Už dlouho ne.“

Vážně je to osm let, říkal jsem si, co jsem jel poslední dostih? Svým způsobem mi to připadalo jako včera, ale na druhou stranu jako by to bylo v nějakém dávném životě.

Policista si v zápisníku udělal další poznámku.

„Takže teď jste finanční poradce?“

„Ano.“

„To je dost sešup, nezdá se vám?“

Měl jsem chuť říct, že je to pořád lepší, než být policajt, ale nakonec jsem se rozhodl, že bude rozumnější mlčet. Ostatně jsem s ním celkem souhlasil. Od těch opojných dnů, kdy jsem se vrhal přes překážky v Aintree s půltunou koňského masa pod zadkem, představuje celý můj život svým způsobem pořádný sestup.

„Komu radíte?“ vyptával se policista.

„Každému, kdo mi za to zaplatí,“ utrousil jsem dost kousavě.

„A pan Kovak?“

„Ten taky,“ ujistil jsem ho. „Oba pracujeme pro jednu firmu nezávislých finančních poradců v City.“

„Tady v Liverpoolu?“ otázal se.

„Ne,“ řekl jsem. „V londýnské City.“

„Co je to za firmu?“

„Lyall a Black. Máme kanceláře v Lombard Street.“

Zapsal si to.

„Napadá vás důvod, proč by si někdo přál smrt pana Kovaka?“

Tuhle otázku jsem si i já neustále dokola kladl poslední dvě hodiny.

„Ne, určitě ne,“ sdělil jsem mu. „Všichni měli Herba rádi. Vždycky se usmíval a byl v dobré náladě. Býval duší každého večírku.“

„Jak dlouho jste říkal, že jste ho znal?“ ptal se detektiv.

„Pět let. Přišli jsme do firmy ve stejnou dobu.“

„Vyrozuměl jsem, že byl americký občan.“

„Ano,“ souhlasil jsem. „Pocházel z Louisville v Kentucky. Párkrát do roka se do Států vracel.“

Inspektor si to všechno zaznamenával do svého zápisníku.

„Byl ženatý?“

„Ne.“

„Přítelkyně?“

„Pokud vím, tak ne.“

„Byl mezi vámi dvěma homosexuální vztah?“ otázal se policista bezvýrazným tónem a upíral oči na své poznámky.

„Ne,“ odpověděl jsem stejně bezvýrazně.

„Víte, já si to zjistím,“ vzhlédl ke mně.

„Není co zjišťovat. S panem Kovakem jsem sice pracoval, ale žiju s přítelkyní.“

„Kde?“

„Ve Finchley, v severním Londýně.“

Uvedl jsem celou adresu a on si ji zapsal.

„Měl pan Kovak homosexuální vztah s někým jiným?“

„Proč si myslíte, že byl gay?“ zeptal jsem se.

„Neměl manželku ani přítelkyni. Co si mám asi tak myslet?“

„Nemám žádný důvod se domnívat, že Herb byl gay. Vlastně vím, že nebyl.“

„Jak to můžete vědět?“ zvědavě se ke mně naklonil.

Vybavil jsem si těch pár vzácných příležitostí, kdy jsme s Herbem trávili společně čas v hotelích, kde jsme nocovali při finančních konferencích. Nikdy mi nedělal žádné návrhy, zato občas ukecal místní děvčata, a pak se u snídaně svými výboji chlubil. Je pravda, že jsem ho nikdy doopravdy neviděl v erotické situaci s nějakou ženou, ale s mužem taky ne.

„Prostě to vím,“ namítl jsem chabě.

„Hm.“ Inspektor mi zjevně nevěřil a udělal si další poznámku do zápisníku.

Jenže vím to opravdu jistě? A záleží na tom vůbec?

„Jaký by v tom byl rozdíl?“ podivil jsem se.

„Spousta vražd má sexuální motiv,“ objasnil mi detektiv. „Dokud nebudeme mít jistotu, musíme prozkoumat všechny možnosti.“

***

Byla už skoro tma, když mi konečně dovolili opustit závodiště, a navíc začalo pršet. Místní bezplatná kyvadlová doprava na vzdálené parkoviště již nefungovala, a než jsem došel ke svému mercedesu, dala se do mě zima, byl jsem promočený na kůži a měl všeho plné zuby. Přesto jsem nějakou dobu jen tak seděl v autě a znovu a znovu si v hlavě promítal události uplynulého dne.

Chvíli po osmé ráno jsem Herba vyzvedl u jeho bytu v Seymour Way v Hendonu a ve skvělé náladě jsme se vydali do Liverpoolu. Šlo o Herbův první výlet na Velkou národní a ta vyhlídka ho nebývale vzrušovala.

Vyrůstal ve stínu dvou ikonických věží závodiště Churchill Downs, místa, kde se běhá Kentucky Derby a které je duchovním domovem amerických dostihů plnokrevníků, ale vždycky prohlašoval, že sázení na koně mu zničilo dětství.

Již párkrát jsem ho zval, ať se mnou jede na dostihy, ale vždycky odmítl s tvrzením, že jeho vzpomínky ještě nepřebolely. Když jsme však dnes ráno ujížděli po dálnici na sever, nic tomu nenasvědčovalo. Přátelsky jsme si povídali o své práci, o životě i nadějích a obavách z budoucnosti.

V tu chvíli jsme netušili, jak krátká Herbova budoucnost bude.

Uplynulých pět let jsme spolu velice dobře vycházeli, ale výlučně na kolegiální úrovni. Dnešek byl prvním dnem slibujícím hlubší přátelství. Byl taky poslední.

Seděl jsem sám v autě a truchlil nad nově nalezeným, ale zase rychle ztraceným přítelem. Pořád jsem však netušil, proč by ho někdo chtěl zabít.

***

Zpáteční cesta do Finchley mi připadala nekonečná. Na M6 severně od Birminghamu došlo k nehodě a utvořila se asi osmikilometrová kolona. Říkali to v rádiu mezi opakováním zprávy o Herbově zavraždění a o zrušení Velké národní. Herba samozřejmě neuváděli jmenovitě. Mluvili o něm jako o „jednom muži“. Usoudil jsem, že policie nechce jeho totožnost zveřejnit, dokud se jí nepodaří informovat příbuzné. Přemýšlel jsem, kdo jsou jeho příbuzní. A jak je úřady najdou? Naštěstí to není můj problém.

Dojel jsem k zácpě kousíček jižně od Stoke. Záplava červených brzdových světel přede mnou jasně svítila do tmy.

Musím přiznat, že jsem většinou netrpělivý řidič. Asi když je člověk jednou závodník, zůstane jím navždy, jak se říká. Nezáleží mi na tom, zda můj komoň má čtyři nohy nebo čtyři kola, jak někde zahlédnu mezeru, hned se do ní ženu. Takovým způsobem jsem jezdil během svých čtyř až příliš krátkých žokejských let a tenhle způsob mi pěkně vycházel.

Dnes večer jsem ale neměl dost energie na to, aby mě kolona téměř stojících aut rozčilovala. Poklidně jsem seděl za volantem, když jsme se ve vnějším pruhu plazili kolem převráceného karavanu, který vysypal svůj náklad lidí a změti domácího vybavení přes půlku silnice. Člověk by neměl zírat na cizí neštěstí, ale všichni jsme to samozřejmě dělali a děkovali své šťastné hvězdě, že to nejsme my, kdo tam leží na asfaltu a dostává se mu lékařské pomoci.

Zastavil jsem u jedné pumpy a zavolal domů.

Moje přítelkyně Claudia odpověděla po druhém zazvonění.

„Ahoj, to jsem já,“ ohlásil jsem se. „Jsem na cestě domů, ale zabere mi to ještě nejmíň několik hodin.“

„Měl jsi pěkný den?“

„Dívala ses na zprávy?“

„Ne. Proč?“

Věděl jsem, že se nebude dívat. Claudia je umělkyně a měla v plánu strávit den malováním v tom, co nazývá svým ateliérem. Ve skutečnosti jde o hostinský pokoj v domě, který spolu sdílíme. Jakmile za sebou zavře dveře, pustí si muziku do sluchátek iPodu a dá se do práce na plátně; muselo by dojít k zemětřesení nebo jadernému výbuchu, aby do její bubliny cokoli proniklo. Byl jsem dost překvapený, že vůbec vzala telefon.

„Zrušili Velkou národní,“ oznámil jsem jí.

„Zrušili?“

„No, mluví se o tom, že by se dostih konal v pondělí, ale pro dnešek ho zrušili.“

„Proč?“ zajímala se.

„Jednoho člověka tam zavraždili.“

„To od něj bylo pěkně neslušné.“ V hlase jí zněl smích.

„Byl to Herb,“ řekl jsem.

„Co byl Herb?“ zarazila se a smích se vytratil.

„Ten zavražděný byl Herb.“

„Ach Bože!“ zvolala. „Jak ho zabili?“

„Podívej se na zprávy.“

„Ale Nicku,“ ozvala se ustaraně, „chci říct – jsi v pořádku?“

„Jsem. Přijedu domů, co nejdřív to půjde.“

Poté jsem zkusil zavolat svého šéfa – Herbova šéfa – abych ho upozornil na nadcházející komplikaci pro náš byznys, o jejíž nevyhnutelnosti jsem byl přesvědčený, ale nedočkal jsem se odpovědi. Rozhodl jsem se, že nebudu nechávat zprávu. Hlasová schránka mi nepřišla jako vhodné médium pro to, co mu chci sdělit.

Vyjel jsem znovu na jih a strávil zbytek cesty stejně jako její první část přemýšlením o Herbovi a hloubáním, proč by ho někdo měl chtít zabíjet. Zůstávalo mnoho otázek a nabízelo se jen velmi málo odpovědí.

Jak mohl vrah vědět, že Herb bude dneska v Aintree?

Sledoval nás někdo z Londýna a potloukal se po závodišti?

Měl být terčem opravdu Herb, nebo si ho s někým spletli?

A proč by někdo páchal vraždu se šedesáti tisíci potenciálními svědky nablízku, když by bylo jistější vylákat osamocenou oběť do nějaké tmavé, tiché uličky?

Svěřil jsem se s tou úvahou detektivu inspektorovi, ale on to nepovažoval za zvlášť neobvyklé. „Kolikrát je pro útočníka snazší zmizet ve velkém davu, kde se ztratí,“ prohlásil. „Navíc jejich ego povzbudí, když to provedou na veřejném místě před svědky.“

„Jenže pak je větší pravděpodobnost, že pachatele někdo pozná, nebo aspoň dokáže poskytnout dobrý popis.“

„To byste se divil,“ namítl. „Víc svědků znamená jenom větší zmatek. Každý to vidí jinak a nakonec získáme popis černého bělocha s rovnými kudrnatými vlasy, co má čtyři ruce a dvě hlavy. Každý má tendenci dívat se spíš na krvácející oběť než na pachatele zločinu. Často máme vynikající popis mrtvoly, zato nic o vrahovi.“

„A co průmyslová televize?“ zeptal jsem se.

„Ukázalo se, že to místo za tribunou, kde pana Kovaka zastřelili, není v záběru žádné bezpečnostní kamery závodiště a nevidí tam ani kamery lidí z televize, která zajišťuje přenos z dostihu.“

V tomto ohledu vrah věděl, co dělá. Zjevně šlo o profesionální útok.

Ale proč?

Každá úvaha se vracela ke stejné otázce. Proč by někdo chtěl zabíjet Herba Kovaka? Vím, že někteří naši klienti dokážou být pořádně naštvaní, když hodnota nějaké investice, kterou jsme jim doporučili, klesá, místo aby stoupala, ale že by se uchýlili až k vraždě? To jistě ne.

Lidé jako Herb a já nežijí ve světě, kde se uzavírají smlouvy se zabijáky a nájemnými vrahy. My jednoduše existujeme v prostředí čísel a počítačů, zisků a návratnosti, úroků a výnosů z cenných papírů, ne pistolí, kulek a násilné smrti.

Čím víc jsem o tom přemýšlel, tím vtíravější jsem měl pocit, že sice patrně šlo o profesionální útok, ale zabiják musel zastřelit nepravého člověka.

***

Když jsem zajížděl s mercedesem na parkovací místo před svým domem v Lichfield Grove ve Finchley, byl jsem hladový a utahaný. Byla za deset minut půlnoc a uplynulo právě šestnáct hodin od chvíle, kdy jsem odtud ráno odjel. Připadalo mi to jako podstatně delší doba – nejmíň o týden.

Claudia byla vzhůru a vyšla mi naproti ven k vozu.

„Dívala jsem se v televizi na zprávy,“ oznámila mi. „Nemůžu tomu uvěřit.“

Ani já tomu nemohl uvěřit. Působilo to neskutečně.

„Stál jsem hned vedle něj,“ svěřil jsem se jí. „V jednu chvíli byl naživu a smál se váhání, na kterého koně si máme vsadit, a v příští sekundě byl po smrti.“

„Hrůza.“ Pohladila mě po paži. „Vědí, kdo to udělal?“

„S tím se mi nesvěřili. Co říkali ve zprávách?“

„Vlastně nic moc,“ povzdechla si Claudia. „Jen pár takzvaných expertů se nemohlo shodnout, jestli šlo o terorismus, nebo organizovaný zločin.“

„Byla to vražda,“ řekl jsem důrazně. „Obyčejná prachsprostá vražda.“

„Ale kdo by pro všechno na světě chtěl zavraždit Herba Kovaka?“ rozhořčila se Claudia. „Setkala jsem se s ním jenom dvakrát, ale působil na mě jako moc milý člověk.“

„To rozhodně, a čím víc o tom přemýšlím, tím jsem si jistější, že si ho s někým museli splést. Třeba právě proto policie neuvedla jméno oběti. Nechtějí, aby vrah věděl, že se spletl.“

Obešel jsem vůz dozadu a otevřel kufr. Když jsme přijeli do Aintree, byl teplý slunečný den, a tak jsme se rozhodli nechat kabáty v autě. Podíval jsem se, jak tam oba leží, Herbův tmavomodrý na mém hnědém.

„Ach Bože,“ vyhrkl jsem hlasitě. Rázem jsem se cítil ještě hůř. „Co s tím kabátem budu dělat?“

„Nech ho tady,“ zaklapla Claudia kufr a vzala mě za ruku. „Pojď, Nicku, je na čase uložit tě do postele.“

„Docela bych si dal jeden či dva pořádné panáky.“

„Dobře,“ souhlasila s úsměvem. „Nejdřív pár pořádných panáků, a pak postel.“

***

Ráno jsem se necítil o moc líp, ale to asi souviselo s více než několika pořádnými panáky, které jsem zkonzumoval, než jsem se kolem druhé hodiny konečně odebral na lože.

Nikdy jsem nebyl velký piják už jenom proto, že jsem si jako žokej musel udržovat nízkou váhu. Vyšel jsem ze střední školy se třemi nejlepšími známkami ze závěrečné zkoušky nejvyšší obtížnosti, která zároveň opravňuje ke vstupu na univerzitu, ale k velkému zděšení rodičů a učitelů jsem pohrdl nabízeným místem na LSE – Londýnské vysoké škole ekonomické, a dal přednost životu v sedle. Ve věku osmnácti let, kdy se většina mladých mužů, co studují na univerzitě, učí využívat nově nabyté svobody k tomu, aby si prolévali hrdlem velké množství alkoholu, jsem já dupal v teplákách ulicemi Lambournu, anebo seděl sám v sauně a snažil se zbavit přebytečného půlkila či kila.

Jenže včera večer se na mně podepsal šok z událostí uplynulého dne. Vyhrabal jsem tedy půl láhve sladové whisky, která zbyla po Vánocích, a než jsem se vydrápal po schodech do ložnice, dopil jsem ji. Jenže alkohol samozřejmě démony z mé hlavy nezahnal. Strávil jsem neklidnou a převážně bezesnou noc a nebyl schopný se zbavit představy, jak Herb vychládá na mramorovém stole v nějaké liverpoolské márnici.

***

V neděli ráno bylo počasí stejně mizerné jako moje pocity. Silný severní vítr přinášel hustý déšť aprílových přeháněk.

Kolem desáté, když na chvíli přestalo pršet, jsem se vydal pro nedělní noviny do obchodu na Regent’s Park Road.

„Přeji vám velice dobré jitro, pane Foxtone,“ pozdravil mě zpoza pultu majitel krámku.

„Dobré ráno, pane Patele,“ odpověděl jsem. „I když si vůbec nejsem jistý, jestli je nějak zvlášť dobré.“

Pan Patel se na mě usmál a nic na to neřekl. Žijeme sice ve stejném místě, ale v odlišných kulturách.

Všechny titulní stránky na regálech se věnovaly stejnému příběhu. SMRT NA DOSTIZÍCH zněl jeden titulek, VRAŽDA NA VELKÉ NÁRODNÍ uváděl další, HRŮZNÁ STŘELBA V AINTREE oznamoval třetí.

Rychle jsem je všechny prohlédl. Žádné noviny neuváděly jméno oběti a podle mého věnovaly daleko větší pozornost nepříjemnostem, které postihly diváky, než lítosti či soucitu s chudákem Herbem. Počítám, že jisté dohady se daly čekat, protože reportéři měli velice málo faktických informací, na nichž by mohli příběh založit. Zřejmý nedostatek jejich sympatií vůči zavražděnému mě nicméně překvapil.

Jedny noviny zašly dokonce hodně daleko a naznačovaly, že vražda pravděpodobně souvisí s drogami, načež pokračovaly tím, že každému je patrně lépe, když je oběť po smrti.

Koupil jsem si výtisk Sunday Times z toho prostého důvodu, že jejich titulek – POLICIE PÁTRÁ PO VRAHOVI Z DOSTIHOVÉHO ZÁVODIŠTĚ – byl nejméně senzacechtivý a článek pod ním rovnou nečinil závěr, že si Herb nejspíš zasloužil, aby ho zabili.

„Děkuji vám, pane,“ vrátil mi pan Patel drobné.

Strčil jsem si tlusté noviny pod paži a vydal se zpátky domů.

Lichfield Grove je celkem typická předměstská ulice Londýna s dvojdomky, převážně z třicátých let dvacátého století, s arkýřovými okny a malými předzahrádkami.

Bydlím tady posledních osm let, a přesto sotva znám své sousedy víc, než že si občas zamáváme na pozdrav, když náhodou přicházíme či odcházíme z domova ve stejnou dobu. Majitele prodejny novin, pana Patela, vlastně znám lépe než ty, co bydlí hned vedle mě. Vím, že jména dvojice ve vedlejším domku jsou Jane a Phil (nebo že by to byl John?), ale nemám tušení, jaké je jejich příjmení ani čím se živí.

Když jsem se vracel s novinami, uvažoval jsem o tom, jak zvláštní je, že příslušníci lidské rasy mohou žít takhle natěsnáni jako sardinky, a přitom si svých bližních téměř nevšímají. Na druhou stranu je to změna oproti životu na venkově, jak jsem ho poznal předtím, kde každý usilovně strká nos do záležitostí ostatních a žádné tajemství se dlouho neuchová.

Napadlo mě, zda bych neměl vyvinout větší společenskou vstřícnost. Usoudil jsem, že bude záležet na tom, jak dlouho tu budu chtít zůstat.

Mnoho mých přátel z dostihového světa považovalo Finchley za divnou volbu, ale já potřeboval ostrý zlom, odstřihnout se od předchozího života. Ostrý zlom – to je teda vtip! Právě ostrý zlom mě přinutil přestat jezdit dostihy zrovna ve chvíli, kdy jsem se v tom sportu začal prosazovat. Ten ostrý zlom se týkal mého druhého obratle, čepovce, na němž rotuje atlas, první krční obratel, a tak umožňuje otáčení hlavy. Stručně řečeno, zlomil jsem si krk.

Měl bych být vděčný, že mě ta zlomenina nezabila nebo neparalyzovala, přičemž ani jedno vyústění by nebylo nijak nepravděpodobné. Za skutečnost, že si dnes kráčím po Lichfield Grove, zcela vděčím okamžité a citlivé péči zdravotníků, kteří toho osudného dne měli službu na cheltenhamském závodišti. Pečlivě se postarali, abych měl zafixovaný krk a páteř, než mě zvedli z trávy.

Byl to hloupý pád a musím přiznat, že k němu zčásti vedla i moje nepozornost.

Poslední středeční dostih na Cheltenhamském festivalu steeplechase, stíhací rovina National Hunt Flat Race, je známý jako „Hrcanda“. Žádné překážky, žádné proutěnky, jen dvě míle zvlněné husté zelené trávy mezi startem a cílem. Nejde o největší podívanou, jakou může Festival nabídnout, a značná část davu dostihových diváků už v tu chvíli odchází na parkoviště anebo do baru.

Jenže je to velice soutěživý, konkurenční dostih a jezdci ho berou vážně. Nestává se často, že by mladí hoši a děvčata mohli soupeřit s Williem Shoemakerem nebo Frankiem Dettorim. Odhadnout tempo, když dostih není rytmizovaný skoky, je velké umění, a když víte, kde a kdy vyrazit do finiše, může se to na výsledku výrazně podepsat.

Tenkrát ve středu před více než osmi roky jsem jel koně, kterého Racing Post vcelku laskavě nazýval „outsiderem“. Kůň měl jen jednu rychlost – střední – a totálně olšové nohy na to, aby v závěrečném stoupání dokázal zrychlit, předběhnout ostatní a dosáhnout na vítězství. Mou jedinou šancí bylo jet hned od startu co nejrychleji a pokusit se „finišovat“ před ostatními.

Plán mi až do určitého okamžiku celkem vycházel.

Zhruba v půli dostihu jsme se s koněm nacházeli nějakých patnáct délek před nejbližším soupeřem a pořád jsme šli poměrně slušně, když jsme točili na levou ruku a dolů z kopce. Jakmile jsme však zatočili do roviny, dunění pronásledovatelů v mých uších zesílilo a šest či sedm protivníků se kolem nás prohnalo jako Ferrari předjíždějící dýchavičnou lokálku.

Dostih jsme ztratili, což pro mě ani pro pár zbývajících diváků na tribunách nebylo žádné překvapení.

Snad ve mně kůň vycítil lehkou změnu – přechod od očekávání a vzrušení k rezignaci a zklamání. Nebo se možná už nesoustředil na svůj úkol, stejně jako se mysl jeho jezdce zatoulala k dostihům následujícího dne a jízdám, jež ho čekají.

Ať už bylo skutečnou příčinou cokoli, jednu chvíli kůň pokojně cválal, byť svou setrvalou rychlostí, a v příštím okamžiku zakopl a padl jako podťatý.

Viděl jsem to na televizním záznamu. Neměl jsem šanci.

Ten pád mě katapultoval koni přes krk a dopadl jsem na zem hlavou napřed. Probral jsem se o dva dny později na neurochirurgii a spinální jednotce nemocnice Frenchay Hospital v Bristolu se šílenou bolestí hlavy a kovovým udělátkem, kterému se říká kruhová výztuž a které bylo doslova přišroubováno do mé lebky.

O tři nepříjemné měsíce později, když mi kruhovou výztuž konečně sundali, jsem se chtěl pustit do práce na obnovení fyzičky, abych si opět vydobyl své místo v sedle, jenže mým nadějím udělalo čáru přes rozpočet rozhodnutí dostihové lékařské komise, která se usnesla, že jsem trvale neschopný se k ježdění dostihů vrátit. „Bylo by to příliš riskantní,“ pravili. „Další pád na hlavu by mohl být fatální.“ Přel jsem se, že jsem připravený přijmout takové riziko, a upozorňoval, že pád na hlavu může skončit fatálně i u člověka, který předtím neměl zlomený krk.

Dlouze jsem se jim snažil vysvětlovat, že všichni žokejové riskují život pokaždé, když vylezou na půltunového koně a cválají rychlostí téměř padesáti kilometrů v hodině přes půldruhého metru vysoké překážky. Žokejové jsou zvyklí riskovat a přijímají následky, aniž by to úředním místům vyčítali. Jenže to bylo k ničemu. „Je nám líto,“ opakovali vytrvale. „Naše rozhodnutí je konečné.“

A bylo to.

Z vycházející hvězdy, nejmladšího vítěze Velké národní od roku 1938, kdy vyhrál Bruce Hobbs, a všeobecně tipovaného vítěze příštího šampionátu jsem se najednou stal jednadvacetiletým bývalým žokejem, který nemá z čeho spadnout.

„Až skončíš s dostihy, budeš potřebovat nějaké vzdělání,“ prohlásil kdysi můj otec v marné snaze přemluvit mě, ať nastoupím na univerzitu, místo abych v osmnácti začal jezdit dostihy.

„Tak si vzdělání opatřím, až je budu potřebovat,“ odrazil jsem ho.

Což jsem skutečně udělal. Znovu jsem se přihlásil a přijali mě na LSE ke studiu státní správy a ekonomie.

Tenkrát jsem začal bydlet ve Finchley poté, co jsem složil depozitum na dům z úspor za svou poslední úspěšnou sezonu v sedle.

Stanice podzemní dráhy Finchley Central za rohem Lichfield Grove je jen deset zastávek Severní linky od LSE.

Změna ale nebyla nijak snadná.

Zvykl jsem si na adrenalinové vzrušení z rychlé jízdy přes překážky na koňském hřbetě, kdy šlo v první řadě o vítězství. Vyhrát, vyhrát, vyhrát – na ničem jiném nezáleželo. Dělal jsem všechno s myšlenkami na vítězství. Miloval jsem to. Žil jsem tím. Bylo to jako droga a já byl závislý.

Když jsem o to přišel, těžce jsem trpěl abstinenčními příznaky. Kam se na mě hrabal alkoholik s deliriem tremens.

Během prvních pár měsíců jsem se snažil tvářit statečně, zaměstnával jsem se koupí domu a připravoval se ke studiu, zaklínal se svým štěstím a každému vykládal, že se cítím skvěle. Ale uvnitř jsem byl nemocný, roztřesený a neměl jsem daleko k sebevraždě.

***

Na potemnělém nebi se chystala další přeháňka, když jsem s novinami spěchal posledních pár metrů ke svému domu.

Obdobně jako mnoho sousedů jsem se brzy postaral o vybetonování malého zanedbaného trávníku před domem a změnil jej na soukromé parkovací místo, které nyní zabíral můj notně ojetý sportovní vůz Mercedes SLK. Nadšeně jsem si to auto vonící novotou koupil za procenta z výhry ve Velké národní. To bylo před deseti roky a před skoro dvěma sty tisíci kilometry a po pravdě řečeno, vůz už si dávno zasluhoval vyměnit.

Otevřel jsem kufr a zahleděl se na dva kabáty uvnitř. Předchozí večer jsem pohled na Herbův modrý kašmírový plášť skoro nemohl snést, ale teď prostě vypadal jen opuštěný.

Vzal jsem oba kabáty, zabouchl kufr a spěchal dovnitř, zatímco mi první kapky deště smáčely vlasy.

Pověsil jsem svůj kabát na jeden z věšáků za vchodovými dveřmi a přemýšlel, co budu dělat s Herbovým pláštěm. On už ho potřebovat nebude, tak asi patří jeho rodině a nakonec jim ho vrátí.

Prozatím jsem ho pověsil v chodbě vedle svého převlečníku.

Nevím jistě, co mě vedlo k tomu, abych prohledal kapsy. Možná jsem si myslel, že tam Herb třeba nechal klíč, protože měl kabát na sobě, když včera ráno zamykal dveře od bytu.

Žádné klíče jsem nenašel, ale hluboko v levé kapse byl nedbale přeložený a pomačkaný papír. Vyhladil jsem ho na zdi.

Stál jsem tam a nevěřícně zíral na strohý vzkaz napsaný černou propisovačkou:

MĚL JSI UDĚLAT, CO TI BYLO ŘEČENO. TVRDÍŠ SICE, ŽE TOHO LITUJEŠ, ALE NEBUDEŠ LITOVAT DLOUHO.

Znamená to, že Herb byl skutečně pistolníkovým terčem? Zastřelil vrah toho pravého? A pokud ano, tak proč?

1 Lišák

Kapitola 2

Většinu neděle jsem strávil opakovaným pročítáním vzkazu a snažil se dojít k závěru, zda šlo opravdu o předpověď smrti, nebo jen o nevinnou záležitost, která s událostmi předchozího odpoledne na Velké národní nemá žádnou souvislost.

MĚL JSI UDĚLAT, CO TI BYLO ŘEČENO. TVRDÍŠ SICE, ŽE TOHO LITUJEŠ, ALE NEBUDEŠ LITOVAT DLOUHO.

Vyhrabal jsem vizitku, kterou mi v Aintree dal detektiv: Inspektor Paul Matthews, policie Merseyside. Zkusil jsem vytočit číslo vytištěné na vizitce, ale nedovolal jsem se. Nechal jsem tedy vzkaz, ať mi zavolá zpátky.

Hloubal jsem nad tím, co že to měl Herb udělat, jak mu bylo řečeno. A čeho nebo koho mohl litovat?

Nakonec jsem to vzdal a přečetl si, co píší o vraždě v Sunday Times. Znovu mě napadlo, že zavolám našemu šéfovi, ale stejně si o tom přečte v novinách a brzy se dozví, že obětí byl jeho starší asistent. Proč mu kazit neděli?

Ze svých žokejských let moc dobře vím, že člověk nesmí věřit všemu, co se dočte v novinách, nicméně tentokrát jsem byl překvapený, jak přesná fakta jejich zprávy obsahují. Dopisovatel Sunday Times má zjevně dobré spojení na ředitelství policie Merseyside, nikoli však tak dobré, aby mohl jmenovat oběť. Rovněž má jen chabé, respektive žádné informace o motivu, což mu ovšem nezabránilo ve spekulacích.

„Takto profesionálně provedená vražda vykazuje všechny známky gangsterského úderu organizovaného zločinu.“ Pokračoval úvahou, že jméno oběti je utajováno, protože jde o známého zločince a policie si nepřeje, aby měli případní svědkové pocit, že nestojí za to se přihlásit.

„To jsou ale kecy,“ vyslovil jsem nahlas.

„Co jsou kecy?“ zajímala se Claudia.

Seděl jsem v naší malé kuchyni s novinami rozloženými na kuchyňském stole, zatímco Claudia pekla dort na sestřiny narozeniny a dlouhé vlasy měla svázané do ohonu.

„To v novinách. Píšou tady, že Herb byl zločinec a nejspíš si smrt zasloužil.“

„A byl?“ otočila se Claudia.

„Jistěže ne,“ ohradil jsem se rozhodně.

„Jak to můžeš vědět?“ ptala se jako ozvěna detektiva inspektora Matthewse.

„Prostě to vím,“ prohlásil jsem. „Pracoval jsem posledních pět let u vedlejšího stolu. Nemyslíš, že bych si všiml, kdyby byl zločinec?“

„Ne nutně,“ namítla Claudia. „Myslíš si, že kolegové Bernieho Madoffa si uvědomovali, že je podvodník? A co ten doktor, Harold Shipman? Zavraždil během dvaceti let dvě stovky svých pacientů, než ho někdo začal podezírat.“

Měla pravdu. Obvykle mívá pravdu.

Claudii jsem poznal během druhého roku studia na LSE. Potkali jsme se v londýnské podzemce, tedy v prostředí, které není moc vyhlášené seznamováním cizích lidí. Ten večer téměř před šesti lety jsem jel na večírek na koleji a seděl jsem vedle Claudie, když se vlak zastavil v tunelu. Za dvacet minut prošel řidič vagony a vysvětloval, že kvůli požáru elektrického zařízení mají na Eustonu problém s návěstími. Po dalších dvaceti minutách jsme pomaloučku dojeli na Kentish Town, kde všichni museli z vlaku vystoupit.

Na večírek na LSE jsem se nedostal.

Místo toho jsme šli s Claudií do hospody na večeři. Nešlo o romantickou schůzku, nýbrž čistě o byznys. Já jsem zjišťoval, že studentský život je daleko nákladnější, než jsem čekal, a můj rozpočet na něj nestačí, a Claudia zase potřebovala podnájem blízko umělecké školy Byam Shaw School of Art, kde studovala.

Na konci večera byl obchod dohodnutý. Nastěhuje se jako nájemnice do pokoje pro hosty v mém domě a bude přispívat na splácení hypotéky.

Na konci téhož měsíce se přestěhovala z pokoje pro hosty do mé postele jako přítelkyně na plný úvazek, a pokoj pro hosty si dál pronajímala jako ateliér.

Tohle ujednání stále existovalo, i když od našich studentských dob postupně platila stále méně, jelikož mé příjmy vzrostly, zatímco její se vytrvale držely na nule.

„Jestli se chceš prosadit jako umělec, tak ti nesmí jít o komerční prodej,“ kvílela, když jsem ji na toto téma škádlil. „Podstatná je kreativita.“

A kreativní tedy byla, o tom se nedalo pochybovat. Občas jsem si přál, aby ostatní ocenili její kreativitu natolik, že by jí vypsali šek. Takhle byl třetí pokoj v našem domě tak nacpaný dokončenými plátny opřenými o zeď, že už se tam postel ani nevešla.

„Jednoho dne,“ říkávala, „se ty obrazy budou prodávat za desítky tisíc a já budu bohatá.“ Jenže hlavním problémem byla skutečnost, že se doopravdy s žádným ze svých obrazů nechtěla rozloučit, tak se je ani nepokoušela prodat. Jako kdyby je malovala jenom pro sebe. Rozhodně v sobě měly jakousi zvláštní příchuť – nazval bych ji temnou a odrazující notou, plnou surrealisticky zneklidňujících obrazů bolesti a úzkosti.

S výjimkou malé studie tužkou z doby na škole Byam Shaw nám žádné z jejích děl na zdi neviselo, protože jsem shledával, že by se s nimi nedalo žít.

Přesto jsem byl kupodivu schopný spokojeně žít s umělkyní.

Dost dlouho jsem si dělal starosti se stavem její mysli, ale zdálo se, že Claudia všechny své temné myšlenky vkládá do obrazů a tam zůstávají a umožňují jí, aby mimo práci žila ve světě jasu a barev.

Ona sama neměla žádné pořádné vysvětlení, proč maluje takovým způsobem, a popírala, že by to plynulo z náhlé smrti jejích rodičů, když byla ještě malá. Tvrdila, že to tak prostě vychází, když se štětcem dotkne plátna.

Kolikrát už mě napadlo, že bych výběr jejích nejdivnějších maleb vzal k nějakému psychoanalytikovi, aby zjistil, zda nemůže jít o nějakou psychickou poruchu, ale nechtěl jsem to udělat bez jejího souhlasu, a pro případ, že by měla námitky, jsem se jí raději nezeptal.

Tak jsem nakonec nic nepodnikl. Vždycky jsem se snažil vyhýbat osobní konfrontaci i z toho důvodu, že jsem v takové atmosféře vyrůstal u svých rodičů, kteří spolu byli na nože víc než třicet let, až se nakonec téměř v šedesáti letech rozvedli.

„Ale tady píšou,“ ukázal jsem Claudii na noviny, „že ta vražda vykazuje známky gangsterského útoku. To bych určitě věděl, kdyby byl Herb v něčem takovém namočený.“

„Vsadím se, že mí přátelé mají ve skříních hromadu kostlivců, o kterých se nikdy nedozvíme.“

„Jsi hrozný cynik,“ řekl jsem jí. Je ale pravda, že Claudia má pár hodně divných přátel.

„Jsem realistka,“ odpověděla. „Ušetří mi to zklamání.“

„Zklamání?“

„Ano. Jestliže si o lidech myslím jen to nejhorší, nejsem pak zklamaná, když se ukáže, že to byla pravda.“

„A o mně si taky myslíš to nejhorší?“

„Nebuď trouba,“ přešla ke mně a zamoučenýma rukama mě pohladila po vlasech. „Já o tobě to nejhorší vím.“

„A jsi zklamaná?“

„Neustále!“ zasmála se.

Já si ale začal říkat, jestli na tom není něco pravdy.

***

Do kanceláří Lyall a Black ve čtvrtém patře čísla 64 na Lombard Street jsem dorazil v pondělí ráno v 8.15 a zjistil, že dveře jsou zatarasené hřmotným policejním konstáblem v uniformě, kterou doplňovala zesílená ochranná vesta proti bodnutí a helma.

„Promiňte, pane,“ ozval se úředním tónem, když jsem se kolem něj pokoušel protáhnout, „ale do těchto kanceláří nemá bez povolení nadřízeného důstojníka nikdo přístup.“

„Ale já tu pracuju,“ hájil jsem se.

„Vaše jméno, pane?“

„Nicholas Foxton.“

Podíval se do seznamu, který vytáhl z kapsy u kalhot.

„Pan N. Foxton,“ přečetl. „Dobře, pane, můžete jít dovnitř.“ Uhnul o kousek, když jsem kolem něj procházel, ale hned si zase rychle stoupl zpátky na místo, zřejmě v očekávání, že bude muset bránit nájezdu lidí, kteří nejsou zapsaní na seznamu.

Kanceláře Lyall a Black nikdy v pondělí ráno nezažily tak čilou aktivitu.

Oba starší partneři, Patrick Lyall a Gregory Black, se v čekárně pro návštěvníky opírali o recepční pult ve výši pasu.

„Á nazdar, Nicholasi,“ zdravil mě Patrick, když jsem vešel. „Je tady policie.“

„Viděl jsem. Souvisí to s Herbem?“

Přikývli.

„Jsme tady oba od sedmi,“ oznámil mi Patrick. „Ale nechtějí nás pustit do kanceláří. Nařídili nám, že máme zůstat v téhle místnosti.“

„Řekli, co přesně hledají?“ zeptal jsem se.

„Ne,“ odpověděl Gregory ostře a podrážděně. „Podle mě doufají, že najdou nějakou stopu k tomu, kdo ho zabil. Ale vůbec
z toho nemám radost. Na jeho stole může ležet materiál nějakého citlivého klienta a nerad bych, aby ho viděli. Je to vysoce důvěrné.“

Pochyboval jsem, že by policie přistoupila na představu, že cokoli je sebeméně důvěrné, jestliže by to mohlo vést k odhalení vraha.

„Kdy jste se dozvěděli, že je mrtvý?“ zeptal jsem se jich. Věděl jsem, že Herbovo jméno bylo nakonec v neděli večer zařazeno do nočních zpráv.

„Včera odpoledne,“ řekl Patrick. „Volali mi z policie a chtěli, abych se tu s nimi dneska ráno setkal. A co ty?“

„Pokoušel jsem se ti v sobotu zatelefonovat, ale nedovolal jsem se,“ vysvětloval jsem. „Byl jsem s Herbem, když ho zastřelili.“

 „Můj Bože,“ vyhrkl Patrick. „To je pravda, jeli jste spolu na dostihy.“

„Stál jsem hned vedle něho, když ho zabili,“ řekl jsem.

„To je hrůza,“ zvolal Patrick. „Viděl jsi, kdo ho zabil?“

„No svým způsobem,“ připustil jsem. „Ale díval jsem se hlavně na jeho pistoli.“

„Já to prostě nechápu,“ vrtěl Patrick hlavou. „Proč by někdo chtěl zabíjet Herba Kovaka?“

„Příšerná záležitost,“ přidal se i Gregory. „Pro firmu to není dobré. Vůbec to pro ni není dobré.“

Pro Herba to taky není žádná sláva, pomyslel jsem si, ale rozhodl jsem se mlčet. Firma Lyall a Black, ač malá, se vyšvihla mezi významné hráče ve finanční branži výlučně díky neochvějné cílevědomosti jak Patricka Lyalla, tak Gregoryho Blacka. Kam zamířili Lyall a Black, tam je ostatní následovali. Zvolili inovativní přístup k investicím svých klientů a často doporučovali příležitosti, jež by tradičněji založení poradci zřejmě považovali za příliš riskantní.

Každý finanční poradce musí určit a vyhodnotit klientovu ochotu riskovat. Investice s nízkým rizikem, jako například bankovní účty s pevným úrokem nebo státní dluhopisy s ratingem trojnásobného A, se většinou vyznačují jen nízkou mírou výnosu, ale částka vloženého kapitálu je v bezpečí. Střední riziko je spojeno třeba s akciemi velkých společností nebo investičních a společných fondů, kde lze dosáhnout většího výnosu, ale můžete také přijít o část kapitálu následkem poklesu cen na burze. Vysoce rizikové investice, včetně spekulativních investičních fondů a obchodů s cizími měnami, nabízejí příležitost k velkým výnosům, ale mohou rovněž vyústit ve velkou ztrátu.

Lyall a Black nicméně radí i k investicím, kde lze míru rizika popsat pouze jako velmi vysokou. Sem patří dejme tomu financování filmů nebo divadelních her, nákup podílů ve vinných fondech, v zahraničních majetkových portfoliích nebo na uměleckých dílech. Výnos může být ohromný, ale stává se i to, že investor přijde o všechno.

Právě tento přístup mě k nim na začátku přilákal.

Nakopnout koně pořádně do měchu, aby prodloužil krok, a správně ho navést přímo na skok je rovněž vysoce riziková strategie, která může snadno mít za následek zničující pád. Jinou, bezpečnější možností je, že koně stáhnete, zkrátíte mu chod a navedete ho do vedlejší stopy. Může to být bezpečnější, ale rozhodně je to pomalejší, podstatně pomalejší. Já dávám přednost riziku, že se ve snaze o vítězství rozsekám v trávě, místo abych se předem spokojil s druhým místem.

„Jak dlouho nás tu ještě budou držet?“ ptal se Gregory Black. „Nedochází jim, že máme práci?“

Nikdo mu neodpověděl.

Jeden po druhém dorazili všichni zaměstnanci a čekárna pro klienty teď byla přecpaná k prasknutí. Povětšinou se o Herbově úmrtí doslechli teprve po příchodu, a poslední, do čeho se jim chtělo, byla práce. Dvě dámy, které se střídají jako recepční a administrativní asistentky, se rozplývaly v slzách. Herb byl oblíbený a všichni ho měli rádi už jenom proto, že představoval změnu oproti značně koženým finančníkům z City v proužkovaných oblecích.

Herb si rád hrál na Američana v zahraničí, 4. července přicházel s dárky v podobě lízátek a jablečného koláče, na Díkůvzdání hostil kancelář obědem z krocana se všemi příslušnými listopadovými přílohami a kovbojským hlasem protahoval výkřiky „jupí!“, když se mu podařilo „chytit do lasa“ nového klienta. S Herbem byla legrace a v kanceláři po jeho odchodu už tak veselo nebude.

Nakonec kolem půl desáté vešel do recepce muž středního věku ve špatně padnoucím šedém obleku a oslovil čekající napjaté obličeje.

„Dámy a pánové,“ spustil formálně, „jsem detektiv vrchní inspektor Tomlinson z policie Merseyside. Omlouváme se vám za nepříjemnosti, ale jak víte, já a mí kolegové vyšetřujeme vraždu Herberta Kovaka na dostizích v Aintree v sobotu odpoledne. Počítám, že se tu nějakou dobu zdržíme, a tak vás prosím o trpělivost. Musím vás nicméně požádat, abyste tady zůstali, protože s vámi se všemi budu chtít jednotlivě mluvit.“

Gregory Black se netvářil potěšeně. „Nemohli bychom čekat při práci ve svých kancelářích?“

„Obávám se, že to není možné,“ odpověděl policista.

„A proč ne?“ dotazoval se Gregory.

„Protože si nepřeji, aby kdokoli z vás,“ rozhlédl se po místnosti, „měl přístup k počítačům.“

„Ale to je nehorázné.“ Gregory začínal vztekle bublat. „Obviňujete nás, že máme se smrtí pana Kovaka něco společného?“

„Nikoho neobviňuji,“ odpověděl vrchní inspektor Tomlinson smířlivějším tónem. „Pouze musíme pokrýt všechny možnosti. Jestliže se v počítači pana Kovaka nachází nějaký důkaz, pak jistě všichni pochopíte, že musíme zabránit, aby došlo k jakékoli kontaminaci, kdyby někdo z vás přes server společnosti vstoupil do jeho souborů.“

Gregoryho to nijak neuklidnilo. „Ale všechny naše soubory jsou dálkově zabezpečené a lze je prohlížet v podobě, jakou měly v kterémkoli okamžiku. Tohle je naprosto směšné.“

„Pane Blacku,“ otočil se k němu policista čelem, „připravujete mě o čas, a čím dříve se vrátím k práci, tím dřív se vy dostanete do své kanceláře.“

Podíval jsem se na Gregoryho Blacka. Měl jsem podezření, že takhle s ním nikdo nemluvil od doby, kdy chodil do školy, pokud vůbec někdy. V místnosti panovalo naprosté ticho, jak jsme všichni čekali na výbuch. Ten se však nedostavil. Gregory si jen něco zabrumlal pod vousy a otočil se.

V jednom měl nicméně naprostou pravdu. Omezení přístupu k počítačům je směšné. Náš systém umožňuje dálkový přístup, aby někteří členové firmy mohli používat soubory společnosti ze svých laptopů, když jsou mimo kancelář. Pokud by někdo z nás po Herbově smrti chtěl „kontaminovat“ jeho soubory, pak na to měl většinu víkendu.

„Smíme si dojít dozadu pro kávu?“ optala se Jessica Winterová, dozorčí a spisová úřednice firmy. Kopírovací místnost, jež zároveň slouží jako kuchyňka, kde se připravují všechny teplé nápoje, leží za kancelářemi, a tudíž nyní mimo náš dosah.

„Ano,“ souhlasil vrchní inspektor, „ale ne všichni najednou. Brzy si vás začnu zvát k výpovědi. V každém případě buďte zpátky do deseti hodin.“

Jessica se rychle zvedla a vykročila ke dveřím. Půltuctu dalších včetně mě se vydalo stejným směrem. Nikoho z nás zjevně nelákala vyhlídka, že by během příští půlhodiny zůstal v těsné blízkosti Gregoryho Blacka.

***

Já jsem přišel na řadu až po jedenácté, kdy si mě zavolali, a ke značnému znechucení Gregoryho Blacka jsem byl na policistově seznamu druhý hned po Patricku Lyallovi.

Nevím, zda to policista udělal schválně, aby Gregoryho ještě víc popudil, ale výslechy se konaly v jeho kanceláři a přes jeho psací stůl, přičemž vrchní inspektor Tomlinson seděl v koženém ředitelském křesle s vysokým opěradlem, v němž obvykle spočívala Gregoryho rozložitá postava. To neskončí dobře, pomyslel jsem si, zvlášť při výslechu jistého Gregoryho Blacka.

„Tak tedy, pane Foxtone,“ začal vrchní inspektor a nahlížel přitom do papírů, „vyrozuměl jsem, že jste byl v sobotu odpoledne na dostizích v Aintree a učinil jste tam výpověď jednomu z mých kolegů.“

„Ano,“ potvrdil jsem. „Byl to detektiv inspektor Matthews.“

Přikývl. „Přál byste si nějak doplnit to, co jste ve své výpovědi uvedl?“

„Ano. Pokoušel jsem se včera inspektoru Matthewsovi volat. Nakonec jsem mu nechal vzkaz, aby mi zavolal zpátky, ale neudělal to. Šlo o tohle.“

Vyndal jsem z kapsy poskládaný papír, který jsem našel v Herbově kabátu, rozložil ho na stole a natočil k vrchnímu inspektorovi tak, aby si ho mohl přečíst. Vzkaz na papíře jsem už znal zpaměti: MĚL JSI UDĚLAT, CO TI BYLO ŘEČENO. TVRDÍŠ SICE, ŽE TOHO LITUJEŠ, ALE NEBUDEŠ LITOVAT DLOUHO.

Vrchní inspektor ke mně po chvíli vzhlédl. „Kde jste to našel?“

„V kapse kabátu pana Kovaka. Když jsme přijeli na dostihy, nechal si kabát u mě ve voze. Našel jsem to teprve včera.“

Vrchní inspektor znovu papír prozkoumal, aniž by se ho dotkl.

„Poznáváte to písmo?“ otázal se.

„Ne,“ odpověděl jsem. Ale ani bych je poznat nemohl. Vzkaz byl pečlivě napsaný velkými písmeny, každé velice přesně a odděleně vykroužené.

„A manipuloval jste s tím papírem?“ Považoval jsem to za řečnickou otázku, neboť mě jasně viděl, jak papír vytahuju z kapsy a rozkládám ho. Zůstal jsem zticha.

„Nenapadlo vás, že to může být důkaz?“ zeptal se. „Když se ho dotýkáte, můžete ohrozit šance na získání forenzních stop.“

„Bylo to zmačkané v kapse kabátu,“ bránil jsem se. „Nevěděl jsem, oč jde, dokud nebylo pozdě.“

Ještě jednou si papír prohlédl.

„A co myslíte, že to znamená?“

„Nemám ponětí,“ řekl jsem. „Ale myslím, že by to mohlo být varování.“

„Varování? Proč varování?“

„Hodně jsem o tom v noci přemýšlel. Zcela jasně se nejedná o výhrůžku, to by tam stálo: Udělej, co ti bylo řečeno, jinak…, a ne: Měl jsi udělat, co ti bylo řečeno.“

„Dobrá, ale to ještě neznamená, že jde o varování,“ řekl policista pomalu.

„Já vím,“ připustil jsem. „Ale zamyslete se nad tím. Kdybyste chtěl někoho zabít, těžko mu budete volat a vykládat mu o tom, že? Nedosáhl byste tak ničeho, jen by si ten člověk dával pozor a vy byste to měl těžší. Vaše oběť by dokonce mohla požádat o policejní ochranu. Naprosto nic byste tím nezískal, naopak, jen byste na tom tratil. Prostě byste to spáchal bez ohlášení.“

„Vidím, že jste o tom opravdu přemýšlel,“ poznamenal.

„Ano,“ souhlasil jsem, „hodně. A byl jsem tam, když Herba zabili. Než začal vrah střílet, neříkal nic o tom, že měl Herb něco udělat. Právě naopak. Střílel rovnou tak rychle, že podle mě byl Herb mrtvý dřív, než si uvědomil, co se děje. Takže to tomu vzkazu neodpovídá,“ odmlčel jsem se. „Myslím si tudíž, že to mohlo být varování od někoho jiného, ne od vraha. Ostatně mi přijde, že je to skoro víc než varování, že je v tom i jakási omluva.“

Vrchní inspektor na mě pár sekund koukal. „Pane Foxtone,“ řekl nakonec, „tohle není televizní drama, víte. Ve skutečném životě se lidé neomlouvají za něčí vraždu, ještě než k ní dojde.“

„Takže tvrdíte, že nemám pravdu?“

„Ne,“ pronesl pomalu. „To neříkám. Ale taky neříkám, že to tak bylo. Ponechám si v té záležitosti otevřený názor.“

Přece jen mi to znělo tak, že si myslí, jak moc se pletu. Vstal, přešel ke dveřím a vzápětí vstoupil další důstojník a odnesl list papíru poté, co ho jakýmisi kleštičkami opatrně uložil do plastového pytlíku.

„Víte něco o práci pana Kovaka, co by mi mohlo pomoct pochopit, proč byl zabit?“ otázal se vrchní inspektor, když se dveře zase zavřely.

„Vůbec nic,“ odpověděl jsem.

„Pan Lyall mi řekl, že vy a pan Kovak jste úzce spolupracovali.“ Přikývl jsem. „Tak co přesně dělal?“

„Totéž co já,“ řekl jsem. „Pracoval hlavně pro Patricka Lyalla jako jeden z jeho asistentů, ale také měl pár vlastních klientů.
On–“

„Promiňte,“ přerušil mě vrchní inspektor. „Jsem z toho trochu zmatený. Pan Lyall se nezmínil, že pan Kovak byl jeho osobní asistent.“

„Ale on nebyl sekretář nebo něco podobného,“ vysvětloval jsem. „Asistoval panu Lyallovi při sledování investic jeho klientů.“

„Hm,“ netvářil se vrchní inspektor o nic moudřeji. „Mohl byste mi přesně popsat, co tady děláte a co dělá tahle firma?“