TRE METRI SOPRA IL CIELO

Tre metri sopra il cielo

(edizione del 1992) © by Federico Moccia, 1992

By agreement with Pontas Literary & Film Agency.

All rights reserved.

Translation © Patricie Dufková, 2023

ISBN 978-80-242-8826-0

Obsah

- 1.

- 2.

- 3.

- 4.

- 5.

- 6.

- 7.

- 8.

- 9.

- 10.

- 11.

- 12.

- 13.

- 14.

- 15.

- 16.

- 17.

- 18.

- 19.

- 20.

- 21.

- 22.

- 23.

- 24.

- 25.

- 26.

- 27.

- 28.

- 29.

- 30.

- 31.

- 32.

- 33.

- 34.

- 35.

- 36.

- 37.

- 38.

- 39.

- 40.

- 41.

- 42.

- 43.

- 44.

- 45.

- 46.

- 47.

- 48.

- 49.

- 50.

- 51.

- 52.

- 53.

- 54.

Mému otci, skvělému příteli,

který mě toho hodně naučil.

Mé matce, nádherné ženě,

která mě naučila se smát.

1.

Cathia má nejhezčí zadek v Evropě. Na mohutném sloupu mostu Corso Francia zářilo naprosto bezostyšně červené graffiti, noční dílo něčí ruky, které pomáhal jako tichý komplic sprej.

Orel skalní, vytesaný do kamene před dávnými lety, určitě provinilce spatřil, ale nikdy ho neprozradí. Kousek pod ním, jako malé orlí mládě chráněné dravými pařáty z mramoru, seděl on.

Vlasy měl ostříhané na temeni skoro na ježka a vzadu do ztracena, jak to nosívali námořníci. Na tmavé džínové bundě mu chyběl knoflík – ten spolu s trochou modrého laku jeho motorky zůstal kdesi na asfaltu v příliš úzké zatáčce.

Měl vyhrnutý límec, camelku v ústech a na očích sluneční brýle, které měly podtrhnout jeho drsné vzezření, ale k tomu je vlastně vůbec nepotřeboval. Dokázal se i krásně usmívat, ale málokdo měl to štěstí jeho úsměv ocenit.

Sledoval auta na konci nadjezdu, která se zastavila na semaforu. Vypadala, jako by se seřadila k závodu, ale to by nesmělo jít o tak různorodé značky: Fiat 126, Brouk, Fiesta, nějaká americká kára, Alfa 155.

Pousmál se.

O kousek dál, v Mercedesu 200, jemně štouchl štíhlý prst s okousanými nehty do kazety, která vyčuhovala z nejnovějšího modelu autopřehrávače. Rozběhl se motorek a kazetu s páskou vtáhl dovnitř. V reproduktorech náhle ožil hlas mladé zpěvačky.

Automobil se spolu s ostatními plynule rozjel a v malém prostoru uvnitř se přitom vznášela vůně řidičovy vody po holení. Napadlo ji, že ani kdyby chtěla, nikdy by nikomu neřekla: „Jdi pryč, lásko,“ spíš by se raději zbavila sestry, která vzadu pořád dokola opakovala: „No tak, dej tam Erose, chci poslouchat Erose.“

Mercedes projel kolem právě v okamžiku, kdy dokouřená cigareta padala k zemi a on ji přesně mířeným pohybem odkopl pryč. Sešel po mramorových schodech, upravil si džíny a pak nasedl na modrou Hondu s lehce poškrábaným blatníkem. Otočil klíčkem, zlehka se dotkl tlačítka a sešlápl pedál.

Osvětlený zelený nápis NEUTRAL najednou zmizel a on se jako mávnutím kouzelného proutku ocitl mezi auty. Pravou rukou řadil a střídavě přidával či ubíral otáčky silného motoru, který ho ve vlnách hnal po silnici – chvíli vpravo a hned zase vlevo. Zlehka a pomalu kličkoval se svým strojem mezi auty jako lyžař při slalomu.

Slunce pomalu stoupalo na oblohu. Bylo ráno, krásné ráno. Ona jela do školy, on ještě neusnul po předchozí noci. Mohl to být den jako každý jiný, kdyby v tu chvíli nezastavili vedle sebe.

Na semaforu naskočila červená.

Podíval se na ni. Z otevřeného okénka vykukovala kadeř popelavých blond vlasů. Občas se odhalila hladká kůže na krku a jemné zlaté chmýří se chvělo v závanu větru. Jemný, ale energický profil přecházel k růžovým tvářím a něžně klidným modrým očím, zasněně přivřeným při poslechu písničky La vita mia.

Možná právě ten klid ho zarazil.

„Hej!“

Skoro ji to překvapilo. Otočila se k němu a zadívala se na něj nevinnýma velkýma modrýma očima. Vypadal divně. Seděl poblíž ní na motorce, se širokými rameny a rukama příliš opálenýma na to, že byla teprve polovina dubna. Oči, skryté za tmavými brýlemi, by určitě dokreslily tu už beztak drzou tvář.

„Nechceš se se mnou projet?“

„Ne, jedu do školy.“

„Tak tam nechoď, ne? Dělej, jako že jdeš dovnitř, a já tě pak před vchodem vyzvednu.“

„Promiň.“ Nuceně a neupřímně se na něj usmála. „To byla špatná odpověď. Nechce se mi s tebou jet.“

„Počkej, se mnou to bude stát za to.“

„O tom pochybuju.“

„Můžu ti pomoct ze všech problémů.“

„Žádný problémy nemám.“

„Tak o tom zase pochybuju já.“

Červenou vystřídala zelená.

Mercedes vyrazil vpřed a mladíkův sebejistý úsměv nechal za sebou. Otec se k ní otočil: „Kdo to byl? Tvůj kamarád?“

„Ne, tati, jenom nějakej blbeček…“

Po několika vteřinách je Honda znovu dojela. Položil ruku na okénko a pravou přidal trochu plyn, jen tolik, aby se nemusel příliš namáhat, ale s těmi vypracovanými bicepsy by neměl problém motorku udržet i bez toho.

Zdálo se, že jediný, kdo má nějaký problém, je její otec.

„Co to ten trouba dělá? Proč jede tak blízko?“

„Tati, v klidu, já to zařídím…“

Obrátila se k němu.

„Poslyš, to fakt nemáš nic lepšího na práci?“

„Ne.“

„Hm, tak si něco najdi.“

„Právě jsem vymyslel něco, co by se mi líbilo.“

„A co?“

„Projet se s tebou. No tak, vezmu tě na Via Olimpica, protáhneme spolu motorku, pak ti koupím snídani a hodím tě ke škole. Přísahám.“

„Obávám se, že tvoje přísahy moc neznamenají.“

„To je pravda,“ usmál se. „Vidíš, už toho o mně hodně víš. No tak si přiznej, že se ti líbím, co?“

Zasmála se a zavrtěla hlavou.

„No, to stačí.“ A otevřela učebnici, kterou vytáhla ze svojí oblíbené značkové tašky Gherardini. „Musím se věnovat tomu, s čím mám jediný opravdový problém.“

„A čemu?“

„Zkoušení z latiny.“

„Myslel jsem, že sexu.“

Otráveně se k němu otočila a tentokrát se neusmívala, upřímně ani nuceně.

„Dej tu ruku pryč z mýho okýnka.“

„A kam ji mám dát?“

Stiskla tlačítko. „To ti nemůžu říct, je tu táta.“

Elektrické okénko se dalo do pohybu vzhůru. Počkal až do poslední chvíle, pak se pustil a naposledy se na ni dlouze podíval.

„Uvidíme se.“

Její strohé „ne“ už nemohl zaslechnout. Mírně odbočil doprava, vjel do zatáčky, a když nabral rychlost, zmizel mezi auty. Mercedes o poznání klidněji pokračoval rovně směrem ke škole.

„Víš, kdo to byl?“ Mezi sedadly se zničehonic objevila sestřina hlava. „Říkají mu extra třída.“

„Pro mě to je jen pitomec.“

Otevřela učebnici latiny a začala si opakovat ablativ absolutní. Najednou přestala a zahleděla se ven. Opravdu má jenom tenhle problém? Jasně. Vůbec to není tak, jak říkal ten týpek. Stejně už ho nikdy neuvidí. Odhodlaně se pustila do čtení a auto zatím zabočilo vlevo, ke škole Falconieri.

„Jo. Nemám žádný problém a už ho nikdy neuvidím.“

Popravdě nevěděla, jak moc se mýlí. V obou případech.

2.

Měsíc stál vysoko na obloze a bledě prosvítal mezi posledními větvemi listnatého stromu. Zvuky jako by přicházely z podivné dálky. Z jednoho z oken se linuly tóny pomalé a příjemné hudby. Starší chlapec se tam učil na zkoušku. O trochu níž zářily v bledém měsíčním světle rovné bílé čáry tenisového kurtu a dno prázdného bazénu smutně čekalo na léto. Mezitím si několik podzimních lístků dovolilo se ještě na chvíli zdržet, než je zamete pořádkumilovný vrátný. V prvním patře rezidenčního domu se uprostřed pěstěných květin v pokoji s otevřenými okenicemi na sebe nerozhodně dívala do zrcadla nepříliš vysoká blondýnka s modrýma očima a krásnou sametovou pletí.

„Potřebuješ to černý elastický tričko, to od Onyxu?“

„Nevím.“

„A ty modrý kalhoty?“ houkla hlasitěji Daniela ze svého pokoje.

„Nevím.“

„A co ty legíny, vezmeš si je?“

Daniela teď stála ve dveřích a dívala se na Babi stojící u vytažených šuplíků postele a s věcmi rozházenými všude kolem, takže to vypadalo jako v americkém filmu, když se lidé vrátí do domu, který někdo předtím úplně obrátil vzhůru nohama. A možná ještě hůř.

„Tak si vezmu tohle…“

Daniela prošla mezi několika páry různobarevných bot rozesetých po podlaze, všemi o velikosti 37.

„Ne! Ten si nevezmeš, protože ho mám ráda.“

„Stejně si ho vezmu.“

Babi najednou vyskočila a založila si ruce v bok.

„Promiň, ale ještě jsem ho neměla na sobě…“

„Mohla sis ho vzít dřív.“

„A navíc mi ho vytaháš.“

Daniela se zastavila, pomalu se otočila k sestře a ironicky se na ni podívala. „Cože? Děláš si srandu? Nedávno sis vzala tu moji elastickou modrou sukni, ale kdyby v ní teď chtěl někdo vidět moje krásný křivky, musel by mít pořádnou představivost.“

„Co to s tím má společnýho? Tu vytahal Chicco Brandelli.“

„Cože? Chicco to na tebe zkusil a tys mi nic neřekla?“

„Moc toho k vyprávění není.“

„No, když se podívám na tu sukni, tak si to nemyslím.“

„To jen tak vypadá. A co tuhle modrou bundu a pod ni tu broskvovou košili?“

„Neměň téma. Řekni mi, jak to dopadlo.“

„No vždyť víš, jak to chodí.“

„Ne.“

Babi se podívala na mladší sestru. Je to pravda, neví to. Ještě to nemůže vědět. Je moc oplácaná a nemá v sobě nic hezkého, co by někoho přimělo k tomu, aby jí vytahal sukni.

„No nic. Pamatuješ si, jak jsem jednou odpoledne řekla mámě, že se jedu učit k Pallině?“

„Jo, no a?“

„Šla jsem do kina s Chiccem.“

„A?“

„Film za moc nestál, a když jsem si líp prohlídla jeho, tak on taky ne.“

„Dobrý, ale přejdi k tomu zajímavějšímu. Jak to, že je ta sukně vytahaná?“

„No, asi deset minut potom, co film začal, se Chicco začal na sedadle vrtět. Napadlo mě, že se v tom kině fakt moc pohodlně nesedí, ale že to na mě chce Chicco možná i zkusit. A taky že jo. Za chvíli se ke mně nahnul a levou ruku položil zezadu na moje opěradlo. Poslyš, co bys řekla tomu, kdybych si vzala overal, ten zelenej s knoflíky vepředu?“

„Pokračuj.“

„No, z opěradla ruku pomaličku přesunul k rameni.“

„A co ty?“

„Já… nic. Dělala jsem, že si ho nevšímám. Dívala jsem se na film, jako že mě zajímá. Pak mě k sobě přitáhnul a dal mi pusu.“

„Chicco Brandelli ti dal pusu? Tý jo!“

„Co je na tom?“

„No, je pěknej…“

„Ale moc si o sobě myslí. Pořád se prohlíží… No, takže v druhý půlce skoro hned zase zaujal svoji pozici. Koupil mi cornetto. Film se výrazně zlepšil, možná i trochu díky arašídům na vrchu tý zmrzliny. Byla vynikající! To mě dost rozptýlilo, až jsem najednou zjistila, že má ruce na můj vkus příliš nízko. Snažila jsem se ho odstrčit, ale on nic a chytil se za tu modrou sukni. Takže se vytáhla.“

„To je prase!“

„Jo, a představ si, že se nechtěl pustit. A víš, co pak udělal?“

„Ne, co?“

„Rozepnul si poklopec, chytil mě za pravou ruku a tlačil mi ji dolů. No, přesně tam.“

„Ne! Takže je fakt prase! A co bylo pak?“

„Abych ho zklidnila, musela jsem obětovat svoje cornetto. Vzala jsem ho a nacpala jsem mu ho do těch rozepnutých kalhot. Mělas vidět, jak vyskočil!“

„Šikovná sestřička! Aspoň poznal, že cornetto nemá moc sladký srdce…“

Vyprskly smíchy. Daniela pak využila toho, že se napětí uvolnilo, a zmizela z pokoje i se sestřiným zeleným overalem.

Kousek od nich si v pracovně na měkké pohovce s kašmírovým vzorem připravoval Claudio dýmku. Ten rituál s tabákem ho bavil, i když ve skutečnosti přistoupil na kompromis, protože mu už doma nedovolovaly kouřit oblíbené marlborky. Manželka, náruživá tenistka, i dcery, které přehnaně vyznávaly zdravý životní styl, ho pranýřovaly za každou zapálenou cigaretu, a tak raději přešel na dýmku. „Vypadáš s ní důležitější, víc přemýšlivý!“ poznamenala kdysi Raffaella. Měla pravdu, dobře si to promyslel: bude lepší, když bude v ústech svírat ten kousek dřeva a v kapse u saka si schová balíček cigaret, než aby s ní diskutoval.

Poté, co do dýmky strčil zapálenou sirku, potáhl si a ovladačem projel televizní kanály. Už věděl, kde se má zastavit. Po bočním schodišti sestupovalo několik dívek, prozpěvovaly si nějakou hloupou písničku a předváděly svá pevná ňadra.

„Claudio, jsi připravený?“

Okamžitě přepnul na jiný kanál. „Jistě, zlato.“

Raffaella si ho změřila pohledem a Claudio, který zůstal sedět, poněkud znejistěl.

„Na, vyměň si kravatu, vezmi si tuhle vínovou.“

Odešla z místnosti, aniž by mu dala příležitost k diskusi, Claudio rozvázal uzel své oblíbené kravaty a na ovladači stiskl tlačítko s číslem deset. Doufal, že se vrátí ty hezké dívky. Musel se ale spokojit s obyčejnou hospodyňkou, která tancovala úplně mimo rytmus a přitom ukazovala bílé měkké břicho. Od nedalekého stolu ji pozoroval nevýrazný chlapík oblečený do příšerného blankytně modrého županu v rádoby čínském stylu. Claudio si kolem krku uvázal vínovou kravatu a veškerou pozornost věnoval novému uzlu.

‚„Babi, můžeš mi říct, kam jsi dala tu tenkou tužku?“

„Je támhle, v krabici se šminkami.“

„Kde?“

Následující ticho znamenalo, že našla, co hledala. V malé koupelně, která rozdělovala pokoje obou sester, nanášela Daniela tlustou vrstvu řasenky. Naklonila se nad umyvadlo blíž k zrcadlu a snad si myslela, že tím bude výsledek lepší.

Bylo to zbytečné.

Vedle ní se objevila Babi: „Co na to říkáš?“

Měla na sobě růžové květované šaty z lehké látky. Jemně ji obepínaly v pase a spodní část volně splývala po měkkých bocích. „Tak jak vypadám?“

„Dobře.“

„Ne skvěle?“

„Moc dobře.“

„Jo, ale proč neřekneš, že skvěle?“

Daniela se stále snažila udělat rovně linku, která jí měla trochu protáhnout oči.

„No, mně se nelíbí ta barva.“

„Dobře, tak kromě barvy…“

„Moc se mi nelíbí ty velký vycpávky v ramenou.“

„Dobře, tak kromě vycpávek.“

„No, vždyť víš, že nemám ráda květiny.“

„Nevím, ale neber je v úvahu.“

„Tak jo, vypadáš skvěle.“

Babi vůbec nebyla se sestřiným hodnocením spokojená a vlastně ani nevěděla, co chce slyšet. Vzala si lahvičku s parfémem, kterou jí rodiče koupili v duty free shopu, když se vraceli z Malediv. Cestou z koupelny vrazila do Daniely.

„Hej, dávej pozor!“

„Ty dávej pozor! Udělám ti monokl, ani nebudeš vědět jak. Podívej, jak ses zmalovala!“

„To kvůli Andreovi.“

„Jakýmu Andreovi?“

„Palombimu. Potkala jsem ho před školou. Bavil se s Marou a Francescou, a když odešly, řekla jsem mu, že s nimi chodím do třídy. Kolik bys mi řekla, když jsem takhle namalovaná?“

„No, jo, vypadáš starší. Nejmíň patnáct.“

„Ale mně je patnáct!“

„Tady si to trochu rozmaž.“ Babi si vložila ukazováček do úst, naslinila ho, přiložila ho k sestřinu víčku a pomalu je masírovala. Stejný postup zopakovala i na druhé straně.

„Tak, a je to!“

„Co teď?“

Babi pohlédla na sestru a zvedla pravé obočí.

„Teď už skoro šestnáct.“

„To je pořád málo.“

„Děvčata, jste připravena?“

Raffaella u bytových dveří zapnula alarm, Claudio a Daniela kolem ní rychle prošli, a poslední dorazila Babi. Raffaella dvakrát otočila klíčem v zámku a pak ho vytáhla. Červené světlo začalo blikat a dodávalo jí pocit bezpečí a klidu. Když Claudio, Daniela a Babi vstoupili do výtahu, ozval se tupý zvuk dokreslující nebezpečné prázdno pod jejich nohama. Jako poslední přišla Raffaella, která vstoupila a stiskla tlačítko označující přízemí. Večer právě začínal. Claudio si upravil uzel na kravatě, Raffaella si několikrát rychle přejela pravou rukou pod vlasy, Babi si upravila tmavé sako s vycpanými rameny, Daniela se na sebe prostě podívala do zrcadla a už věděla, že se střetne s matčiným pohledem.

„Nejsi moc nalíčená?“

Daniela chtěla odpovědět.

„Nech to být, jedeme pozdě jako vždycky.“

A tentokrát se v zrcadle střetl Raffaellin pohled s Claudiovým: „Ale já jsem čekal na vás, byl jsem nachystaný už od osmi.“

Posledními patry projeli mlčky. Do výtahu pronikla vůně dušeného masa, které chystala žena vrátného. Závan Sicílie se na okamžik připojil k podivné francouzské společnosti parfémů. Claudio se usmál: „To je paní Terranovová. Dělá vynikající spezzatino.“

„Dává do něj moc cibule,“ zhodnotila Raffaella, která se k upřímnému znepokojení všech a k zoufalství jejich sardské hospodyně už před časem rozhodla pro francouzskou kuchyni.

V druhém patře si chlapec udělal krátkou přestávku v učení. Hovořil do telefonu s anténou a přitom nervózně chodil po bytě, občas kontroloval kávu, jestli už nevzkypěla, a sledoval starý western na čtvrtém kanálu. Smrt muže, kterého právě zastřelili na střeše, nebyla moc přesvědčivá.

„Ne, zlato, říkal jsem ti, že se nemůžeme vidět. Do zkoušky zbývají jen dva týdny a já musím ještě přečíst třetí knihu.“

Vypnul konvici na kávu a proklínal ji. Na chvíli ji spustil z očí a ona kolem sebe zlomyslně rozprášila kapky slabého nápoje. Chrčení posledních zbytků kávy jako by se ozývalo v hlase žadonící dívky: „Ale já tě chci vidět…“

Narážky, výhrůžky a marné pokusy vyvolat v něm žárlivost nedokázaly nic víc než podtrhnout její mladistvou touhu plnou slibů, před kterou dal přednost staré učebnici práva. Pro ni byla ta kniha hloupá, pro něj a jeho studium však byla zásadní.

Mercedes zastavil před branou.

Raffaella ověšená zlatem, které bylo památkou na více či méně šťastná výročí a Vánoce, nastoupila dopředu. Obě dcery si sedly dozadu.

„Můžete mi říct, proč nepostavíte ten skútr blíž ke zdi?“

„Ještě víc ho nalepit na zeď? Tati, ty tomu vůbec nerozumíš…“

„Danielo, neopovažuj se takhle mluvit se svým otcem.“

„Poslyš, mami, můžeme zítra jet na skútru do školy?“

„Ne, Babi, je ještě příliš chladno.“

„Ale vždyť máme přední sklo.“

„Danielo…“

„Ale mami, všechny naše kámošky…“

„Ty vaše kámošky na skútru bych chtěla vidět.“

„Jestli jde o tohle, tak Daniela dostala novýho Peugeota, a ten je mnohem rychlejší, když už máš takový strach.“

Vrátný Fiore zvedl závoru a Mercedes jako každý večer počkal, až se ten dlouhý kus kovu s červenými pruhy pomalu zvedne. Claudio kývl na pozdrav, Raffaellu zajímalo pouze to, jak hovor s děvčaty ukončit.

„Pokud se příští týden oteplí, uvidíme.“

Vůz se dal do pohybu bohatší o záchvěv naděje na zadním sedadle a škrábanec na pravém bočním zrcátku. Vzdalující se závora klesala se stejným klidem, s jakým předtím stoupala. Vrátný se znovu začal věnovat sledování malé televize.

Vysoký moderátor s prořídlými vlasy, které byly dražší než kštice ostatních, k velkému překvapení ohlásil dlouho odmlčeného zpěváka a jeho novou desku. O něco výše se možná budoucí právník, určitě však ještě mladík, s hrnkem horké kávy v ruce a s knihou před očima snažil znovu soustředit.

Vrátný lamentoval, že nerozumí všem těm americkým slovům. Lepší bylo, když ten člověk zpíval Azzurro, prohlásil a snědl lžíci spezzatina, které bylo podle jeho gusta pořád nedochucené.

„No tak, neřeklas mi, jak v tom vypadám.“

Daniela se podívala na sestru. Vycpávky byly moc široké a ona vypadala příliš usedle.

„Skvěle.“ Moc dobře pochopila, jak zareagovat.

„To není pravda, mám příliš široký vycpávky a jsem moc nažehlená, jak říkáš. Lžeš mi, a víš, co ti řeknu? Za to zaplatíš. Palombi se na tebe ani nepodívá. Vlastně se na tebe podívá, ale kvůli tý řasence tě nepozná a zmizí s Giuliou.“

Daniela se snažila zareagovat, hlavně na Giulii, svoji úhlavní nepřítelkyni. Raffaella však jejich hádku ukončila.

„Děvčata, nechte toho, nebo vás odvezu domů.“

„Mám se otočit?“ Claudio se na manželku usmál a předstíral, že pohnul volantem. Ale stačilo se na ni podívat, aby si uvědomil, že nemá náladu na žerty.

3.

Temný jako noc se hbitě řítil po silnici a studený suchý vítr mu přitom sčesal krátké vlasy dozadu. V zrcátkách se objevovaly a zase mizely odrazy a světla. Přijel na náměstí, zpomalil jen na okamžik, jen na tak dlouho, aby zjistil, že se zprava nikdo neblíží, a pak šlápl na plyn a plnou rychlostí vjel do Via di Vigna Stelluti.

„Chci ho vidět, už jsme se neslyšeli dva dny.“

Hezká černovláska se zelenýma očima a pěkným kulatým zadečkem, uvězněná v krutém sevření značkové bundy, se usmála na svou kamarádku, stejně vysokou, ale o něco kypřejší blondýnku.

„No tak Maddo, vždyť víš, co je zač. I když se to stalo, tak to neznamená, že spolu chodíte.“

Seděly na svých bílých skútrech, kouřily příliš silné cigarety a snažily se mluvit i vypadat, jako by jim bylo o pár let víc.

„Co to s tím má společnýho? Jeho kamarádi mi řekli, že normálně nikomu nevolá.“

„A proč? Tobě volal?“

„Jo!“

„Hm, asi si spletl číslo.“

„Dvakrát?“

Usmála se a byla šťastná, že zareagovala na kamarádčinu pohotovou odpověď. Ta ale taky nezaváhala.

„Jeho kamarádům se ale vůbec nedá věřit. Vidělas ty jejich obličeje?“

Právě v té chvíli Pollo vyprskl smíchy, dopil poslední doušek už příliš teplého piva a prázdnou plechovku hodil Luconovi na hlavu.

„Hej, co blbneš? Podívej, cos mi udělal.“

Ukázal něco ve svých řídkých tmavých kudrnatých vlasech.

„Aspoň na něco je ta tvoje hlava dobrá!“

„Einstein promluvil,“ opáčil Lucone a masíroval se ne zcela přesně v místě, kam dostal ránu.

Měli silné motorky i svaly. Pollo, Lucone, Hook, Sicilián, Bunny, Schello a ještě další. Nosili nepravděpodobná jména a žili složité životy. Možná neměli stálou práci, někteří ani v kapse moc peněz, ale bavili se a byli přátelé. To jim stačilo. Navíc se rádi hádali, a to nikdy nechybělo. Seděli na Piazza Jacini na svých Harleyích nebo Hondách se čtyřmi výfuky. Největší hluk ovšem dělaly stroje se čtyřmi výfuky svedenými do jednoho. Nebo obětovali vlastní úspory a pomohly jim i peníze mladých naivů, co zapomněli peněženku v přihrádce skútru s chatrným zámkem nebo, ještě hůř, v náprsní kapse bundy, kterou velmi snadno vybrali během hodinového odpočinku.

John Milius by z nich byl u vytržení. Dobře rostlí, usměvaví, pro ránu nešli daleko a na vypracovaných rukou se vyjímaly šrámy jako vzpomínka na minulou bitku. Ještě nápadnější byly na tvářích ostatních, co neměli takové štěstí a teď už neměli chuť se smát – ne proto, že by jim chybělo něco v životě, ale spíš kvůli zvláštní prázdnotě v ústech.

Kousek od nich si v menší skupince ne tak nahlas povídaly dívky. Vlasy měly sepnuté štrasovými sponkami nebo gumičkami zářícími ve tmě. Usmívaly se. Skoro všechny se doma vymluvily se na to, že v pohodě přespí u kamarádky, která však byla teď s nimi venku, jako dítě společné lži.

„Včera jsem si to s Dariem parádně užila. Oslavili jsme našich šest měsíců.“

Gloria, dívka v modrých legínách a halence stejné barvy s malými modrými srdíčky, se zářivě usmála.

Šest měsíců, pomyslela si Maddalena. Kéž by! Mně by stačil i jeden… Sklopila oči. Na bílý lak skútru, hned vedle černého čtverce se značkou Piaggio, napsala: Stepe, zbožňuju tě. Když se po prvním polibku vracela domů, nejraději by to vykřičela všem kamarádkám, ale na žádnou nenarazila. Jen na dně svého oranžovomodrého batohu našla černou nesmazatelnou fixu, která tam snad osudově zapadla. A tak ta slova zvěčnila.

Madda si povzdechla a znovu se zasnila při kamarádčině vyprávění.

„Dali jsme si pizzu u Baffetta.“

„Ale no tak, já jsem tam byla taky.“

„V kolik hodin?“

„No… asi v jedenáct.“

Nesnášela kamarádky, co jí skákaly do vyprávění. Vždycky se najde někdo nebo něco, co vám pokazí sny.

„Aha, tak to ne, to už jsme odjeli.“

„Tak chcete to slyšet?“

Z měkkých úst zkrášlených lesky s ovocnou vůní nebo rtěnkami ukradenými roztržitým prodavačkám či z matčiných koupelen, které byly mnohdy vybavenější než malé parfumérie, se ozvalo téměř jednohlasé ano.

„Najednou přišel číšník a přinesl mi obrovskou kytici rudých růží. Dario se usmíval a všechny holky se na mě dojatě a asi i trochu závistivě dívaly.“

Skoro té věty zalitovala, když si uvědomila, že kolem sebe znovu vidí téměř stejné pohledy.

„Ne, že by mi záviděly Daria, ale ty růže.“

Pak všechny vyprskly a ten poťouchlý smích je zase dal dohromady. Nebo možná ne. Ale to v tu chvíli nebylo důležité.

„Potom mě políbil na rty, vzal mě za ruku a nasadil mi tohle.“

Pustila vroubkovaná gumová řídítka skútru, zničená od bezpočtu škrábanců, jak se opírala o zeď nebo padala na zem, a ukázala kamarádkám tenký prstýnek s malým světle modrým kamínkem, který se leskl skoro stejně vesele jako její zamilované oči. Koupil ho u Maggiho, klenotníka ve čtvrti Parioli, který má ve skutečnosti stejné ceny jako ostatní, ale všichni si kdoví proč myslí, že je levnější. Ten jednoduchý prstýnek vyvolal nadšené vzdechy a výkřiky typu „To je nádhera!“

„Pak jsme šli ke mně domů a zůstali jsme spolu. Naši nebyli doma, bylo to úžasný. Pustil kazetu Prefab Sprout, šíleně je miluju. A pak jsme leželi na terase v peřinách a pozorovali hvězdy.“

„Bylo jich hodně?“ Maddalena byla z celé skupiny určitě nejromantičtější.

„Strašně moc!“

O kousek dál zazněla jiná verze.

„A cos dělal včera večer?“

Ptal se Hook, mladík s vypracovanými, širokými prsními svaly, hladkými a lesklými jako zbytek pokožky. Na sobě měl leteckou bundu s nápisem USA vypůjčenou od Američana, který nebyl o moc vyšší než mladý hrdina filmu Top Gun, ale rozhodně byl naivnější. Nikdy ji totiž nedostal zpět. Prostě Hook. Přes oko nosil pevnou pásku. Díky dlouhým vlnitým vlasům, na koncích jemně odbarveným, vypadal jako andílek. Ale jeho pověst byla naprosto pekelná.

„Tak řekneš nám, cos dělal včera večer?“

„Nic. Šel jsem s Glorií na jídlo do Baffetta a pak, protože její rodiče nebyli doma, jsme šli k ní a dělali jsme to. Jako vždycky, nic zvláštního.“

Dario hned zkusil něco navrhnout, nějakou akci, která by odvedla pozornost od předchozího večera. Ale Hook se nevzdával.

Rozkročmo seděl na své čerstvě přestříkané Hondě 900 Bol d’Or díky žluté nádrži vzácné a jedinečné. A všemi obávané ani ne tak kvůli síle motoru jako kvůli síle rukou, které ji řídily.

„Jak to, že jste nám nezavolali?“

„Šli jsme ven jen tak, z ničeho nic.“

„To je divný, ty skoro nikdy nic neděláš jen tak, bez rozmyslu.“

Jeho tón nevěstil nic dobrého a ostatní si toho všimli. Pollo a Lucone přestali hrát fotbal se zmačkanou plechovkou. S tou samou, do které Lucone chvíli předtím narazil hlavou, nebo spíš naopak. Přišli k němu s úsměvem na tváři, Schello dlouze potáhl z cigarety. Přitom mu škvírami mezi zuby unikal kouř a slabě syčel, jako drak příliš tlustý na to, aby se ho nějaký rytíř obtěžoval zabít.

„Kluci, ono to včera bylo šest měsíců, co jsou Gloria a Dario spolu, a on to chtěl oslavit sám.“

„To není pravda.“

„Jak to, že ne? Viděli tě na pizze. Ale je pravda, že se chceš udělat sám pro sebe?“

„Jo, říká se, že si chceš otevřít květinářství.“

„No teda!“ Všichni ho začali plácat a mlátit po zádech, zatímco Hook ho chytil paží kolem krku a zaťatou pěstí ho vší silou drbal na hlavě.

„Je to vzor něžnosti…“

„Au! Nechte mě…“

Všichni se na něj vrhli, řehtali se jako smyslů zbavení a svaly živenými anaboliky ho málem udusili. Pak Bunny vycenil dva velké přední zuby, díky kterým získal přezdívku postavy z animáku, a bez zaváhání vykřikl: „Jdeme pro Glorii.“

„Maddo, pomoc!“

Bledě modré kecky s malou červenou hvězdičkou na gumovém kolečku na kotníku seskočily ze skútru a hbitě se dotkly země. Gloria uběhla jen dva kroky, ale hned potom ji Sicilián chytil a zvedl do vzduchu. Její blonďaté vlasy se teď kvůli vypadlému hřebínku rozevlály a podivně kontrastovaly se Siciliánovýma tmavýma očima a špatně sešitým obočím, s jeho spláclým měkkým nosem, který před několika měsíci přišel o přepážku při dobře mířeném direktu ve sklepě boxerského klubu Fiermonte.

„Pust mě, nech toho.“

Okamžitě se kolem něj srotili Schello, Pollo a Bunny a předstírali, že mu pomáhají vyhodit těch pětapadesát kilogramů, rozložených na těch správných místech, do vzduchu. A dávali si dobrý pozor, aby se dívky dotýkali právě na těch správných místech.

„Nechte toho, no tak.“

Přišla k nim i ostatní děvčata.

„Nechte ji být.“

„Zradili nás, místo aby slavili s náma? Tak teď to oslavíme společně, ale po našem.“

Znovu Glorii vyhodili vzhůru, smáli se a dělali si z nich legraci.

Když padala dolů doprovázená záplavou dlouhých blond vlasů, zachytily ji ruce plné tvrdých mozolů, zvyklé zvedat činky naložené na maximum. Teď pobaveně předstíraly, že patří k jejímu spodnímu prádlu.

Dario, přestože byl o něco menší než ostatní a rozdával růže, se mezi nimi prodral. Právě v okamžiku, když Glorie znovu klesala, ji chytil za ruku a schoval za svými zády.

„To stačí, nechte toho.“

A pokusil se s ní odejít.

„Nebo co?“

Sicilián se usmál, stoupl si před něj a rozkročil se. Džíny seprané v místě kvadricepsů se napnuly. Gloria, opřená o Dariovo rameno, napůl zpoza něj vykoukla. Až dosud zadržovala pláč a teď přestala i dýchat. Její blankytně modré oči se zalily slzami strachu. Drobné ruce s nedávno darovaným prstenem bázlivě sevřely bundu muže jejího života.

„Tak co uděláš?“

Dario se podíval Siciliánovi do očí.

„Vypadni, co do prdele chceš? Pokaždý se chováš jako debil.“

Při těch slovech pomalu zmizel Siciliánovi úsměv ze rtů. Jeho levé obočí se přiblížilo k tomu méně povedenému a hrudník se vzedmul hlubokým nádechem.

„Cos to řekl?“

Vztek mu rozhýbal prsní svaly. Dario zaťal pěsti. Prst schovaný mezi ostatními tupě zapraskal. Gloria přimhouřila oči a Schellovi zůstala v otevřených ústech viset cigareta. Nedýchal, ani si z ní nepotáhl, a kolem se rozhostilo naprosté ticho.

Náhle se ozvalo zaburácení. Hlučně se přiřítila Stepova motorka. Na konci zatáčky se stroj naklopil, pak se rychle narovnal a chvíli nato zabrzdil uprostřed sešlosti.

Step stiskl červené tlačítko, a když motor úplně ztichl, na tváři se mu rozzářil úsměv.

„No, tak co se tu děje pěknýho?“

Gloria si úlevou povzdechla, uvolnila se v Dariově objetí a konečně začala normálně dýchat. Sicilián vrhl pohled na Daria a sotva znatelný úsměv odložil problém na jindy. Dario se otočil, vzal Gloriu kolem ramen a odvedl ji z hloučku. Sicilián ho chvíli sledoval pohledem a pak promluvil svým hrubým hlasem: „Nic, Stepe, jenom moc kecáme…“

„Chceš se trochu protáhnout?“

Stojan cvakl jako na povel, sotva se ho dotkl. Rozložil se k zemi jako otevírací nůž a motorka se o něj celou vahou opřela. Step seskočil a svlékl si bundu.

„Výzva přijata.“

Došel ke Schellovi, objal ho a vzal mu z ruky právě otevřenou plechovku s pivem.

„Čau, Schello.“

„Čau.“

Schello se usmál, šťastný, že jsou přátelé. O něco méně byl rád, že dal Stepovi svoje pivo. Schello vypadal jako John Belushi, i když v poněkud vybledlém vydání. Vlastně by se mu chtěl podobat mnohem víc, ale neměl na to odvahu.

Když se Step dlouze napil a narovnal hlavu ze záklonu, zaznamenal pohledem Maddalenu.

„Ahoj.“

Její jemné, bledě růžové rty se sotva pohnuly a tichým hlasem vyslovily pozdrav. Drobné, rovné bílé zuby se rozzářily, zatímco nádherné zelené oči se snažily vyjádřit všechnu lásku, kterou cítila. Zbytečně – Step měl sice chlapskou postavu, ale uvnitř byl stále mladým klukem s hlavou plnou snů.

Vyrazil směrem k ní a podíval se jí do očí. Maddalena na něj zírala, neschopná sklopit zrak, neschopná pohybu, neschopná čehokoli, neschopná zastavit svoje srdce, které tlouklo jako pomatené, jako Phil Collins při svých sólech. Step ji zvláštně pohladil, položil jí ruku na tvář a palcem jí přejel po lícní kosti.

„Podrž mi to.“ Sundal si Daytony s ocelovým řemínkem a podal jí je. Maddalena ho sledovala, jak odchází, a pak hodinky stiskla v dlani a přiložila si je k uchu. Slyšela slabé tikání, stejné jako před několika dny pod jeho polštářem, když on spal a ona na něj v tichosti dlouhé minuty zírala. Tehdy se ale zdálo, že se čas zastavil.

Step svižně vyskočil na stříšku nad barem Lazzareschi. Prošel kolem brány kina Vigna Clara, které bylo nedávno znovu otevřeno jako Odeon.

„Tak co, kdo jde?“

Step stál na střeše a shlížel dolů na svou partu kamarádů.

„No tak, co tam dole ještě do prdele děláte?“

Shora vypadali divně – každý měl jiný sestřih. Pollo to jako vždy přehnal. Jeho vlasy vypadaly spíše jako jemné světlé vousy, které se z tváře přesunuly nahoru a pokryly celý zátylek. Schello je měl o něco delší než ostatní, ale to rozhodně neznamenalo, že by to byl rovnocenný soupeř. Navíc měl o něco méně vypracované svaly než ostatní. Jasně, i on chodil do posilovny Flex Appeal, ale jen proto, aby ostatní rušil při cvičení. Skoro všichni měli skvělou postavu. Smáli se a chlubili se každý centimetrem, o který měli paže silnější než ostatní. Jejich otcové – právníci, bankéři, vrátní a čerpadláři, nedokázali tuhle posedlost pochopit. Ti kluci měli různá zaměstnání, různé příjmy, ale přesto se našli jako děti divných rodičů a spojilo je pevné přátelství. Spojila je neuvěřitelná posedlost jíst k snídani syrová vejce, příšerné koktejly z proteinového prášku, pivovarských kvasnic, pšeničných klíčků a tresčích jater.

Samozřejmě, pokud měli co do činění s injekční stříkačkou, bylo to jen kvůli anabolikům, což je trochu uklidňovalo.

„No tak, sakra, polezte. Mám vám to dát písemně?“

Sicilián, Lucone a Pollo se už nenechali prosit. Jeden po druhém, jako opičáci s bombery namísto chlupů, lehce přelezli bránu. Všichni se ocitli na střeše. Jako poslední vylezl Schello a už sotva popadal dech.

„Hej, já už nemůžu, budu to pískat.“ A napil se piva, které se mu jako zázrakem podařilo nevylít při tom namáhavém výstupu. Ostatní ho hravě zvládli, ale pro něj samotného to byl výkon jako pro Reinholda Messnera.

„Připraveni?“

Jejich siluety se rýsovaly v příšeří a podobaly se jedna druhé. Za nimi zářily neonové nápisy řeznictví a obchodů s ovocem, jasně modrá a červená písmena a rozptýlená žlutá vytvářely neskutečnou atmosféru.

Kousek pod nimi je pozorovaly dívky, které už podobné scény sledovaly dřív, a pobaveně se usmívaly. Další, nově příchozí, se ptaly, co se tam vlastně děje.

„Start!“ Schello vykřikl a rychle zvedl ruku. Na Valentinu, pohlednou brunetku s vysoko vyčesaným culíkem, která krátce chodila s nevysokým Gianlucou, synem bohatého lichváře, vyšplouchlo pivo.

„Do prdele!“ uklouzlo jí a v porovnání s její elegantní tváří to znělo směšně. „Dávej bacha, ne?“

Ostatní dívky se zasmály a osušily si kapky, které dostříkly až na ně.

Téměř najednou se na střechu vyrovnala desítka svalnatých, vytrénovaných těl: ruce pod sebou, svaly v obličeji napjaté, hrudníky vypnuté, připravené na velkou zkoušku.

„Jedna!“ zvolal Schello a všechny paže se bez námahy pokrčily. Potichu a svižně se přiblížily ke studenému mramoru a nestihly se vrátit zpět. „Dva!“

Znovu dolů, rychleji a odhodlaně. „Tři!“

Znovu jako předtím, hlasitěji. „Čtyři!“ Jejich obličeje s neskutečnými výrazy a nosy s drobnými vráskami se pohnuly současně. Snadno a rychle klesaly, dostaly se pár milimetrů nad úroveň povrchu a pak zase nahoru. „Pět!“ vykřikl Schello, naposledy si lokl z plechovky a vyhodil ji do vzduchu. „Šest.“ Přesnými nůžkami ji zasáhl. „Sedm!“ Plechovka vyletěla nahoru. Když spadla dolů: „Osm!“ Schello ji hlavičkou odrazil.

Pomalu letící plechovka zasáhla Valentinin skútr, která tentokrát už byla jistá: „Ty jsi fakt kretén! Jdu pryč.“

Gianluca, její kluk, přestal dělat kliky a seskočil ze střechy.

„Ne, no tak, Vale, nech toho.“

Objal ji a snažil se ji zastavit, což dokázal až něžný polibek, kterým umlčel její slova.

„Fajn, ale něco mu řekni.“

Gianluca se otočil.

„Devět!“ Schello na střeše poskakoval a vesele mával rukama. „Kluci, jeden už to vzdal kvůli naštvaný holce. Soutěž ale pokračuje.“

Všichni se rozesmáli a už poněkud zahřátí udělali další klik. Gianluca pohlédl na Valentinu.

„Co chceš, abych někomu takovýmu říkal?“ Vzal její tvář do dlaní. „Miláčku, odpusť mu, vždyť neví, co činí.“ Prokázal sice dobrou znalost náboženských textů, ale praxe mu nešla, protože se opřel o Valentinin skútr a začal se s ní muckat před ostatními dívkami, mimochodem nezletilými.

Siciliánův drsný hlas s nezaměnitelným přízvukem jeho regionu, díky kterému měl nejen olivovou pleť, ale i přezdívku, se rozlehl po náměstí: „Schello, trochu nahlas, nebo usnu.“

„Deset!“

Step klikoval snadno. Krátké modré tričko se směsí vínových barev mu odhalovalo paže. Svaly měl naběhlé a v žilách mu silně tepalo srdce. Ale pořád to tempo bylo pomalé a klidné, ne jako tenkrát. Tenkrát se jeho mladé srdce rozbušilo jako blázen.

4.

„Dávám ti deset vteřin na to, abys odsud vypadnul.“

Stál před ním stál jistý Poppy. Byl starší než on a v ruce držel jeho čepici, model podle poslední módy. Stejnou nosil každý ve škole Villa Flaminia – v různých barvách ji upletly jehlice některé z dívek. On ji dostal od své mámy, protože žádnou holku neměl.

A teď neměl ani tu čepici, sebral mu ji Poppy a vůbec nebylo těžké uhádnout proč. Chtěl se pohádat.

Toho odpoledne, když projížděl kolem Anzuiniho baru na svém zbrusu novém, nezajetém a ještě plně nevytuněném skútru, uslyšel, jak na něj někdo volá: „Čau, Stefano!“

Přišla za ním Annalisa, pěkná blondýnka, kterou potkal u Gattoparda.

„Co tu děláš?“

„Nic, byl jsem se učit u kámoše a teď se vracím domů.“

Podíval se na ni a ona se usmála. Napadlo ho, že když všechno půjde hladce, máma mu už brzy nebude muset plést čepice. Jenže někdo mu ten plán překazil. Poppy, urostlý tmavovlasý kluk, nejméně o dva roky starší než on, najednou stál až u něho.

„Vypadni!“

A přitom mu z hlavy sundal čepici. Annalisa to pochopila, otočila se a odešla. Stefano slezl ze skútru. Obstoupila ho skupina kamarádů a se smíchem si podávali jeho čepici, dokud znovu neskončila v Poppyho rukou.

„Vrať mi ji!“

„Pojď si pro ni.“

„Řekl jsem, vrať mi tu čepici.“

„Slyšeli jste to? Ten je drsnej. Vrať mi tu čepici!“ napodobil jeho hlas, čímž vzbudil smích všude kolem. „A co když ti ji nevrátím, co bude? Dáš mi pěstí? No tak, do toho. Pojď!“

Poppy se přiblížil s rukama spuštěnýma dolů a zaklonil hlavu. Volnou rukou mu ukázal na svou bradu.

„No tak, prašť mě sem.“ Ostatní najednou byli u nich. „No tak, dělej!“

Stefano se na něj podíval, ale vzteky už nic neviděl. Chtěl ho udeřit, ale jakmile pohnul rukou, někdo mu ji vzadu chytil, znehybnil mu ruce podél těla. Poppy podal čepici někomu vedle sebe a dal první ránu, která ho zasáhla ho přímo do pravého oka a roztrhla mu obočí. Pak ho ten panchart, co mu vzadu držel ruce, postrčil dopředu k roletě Anzuiniho baru. Když Anzuini viděl, co se venku děje, raději zavřel dřív, než měl. Stefano narazil hrudí do rolety a ozvala se obrovská rána. Hned nato se snesla smršť úderů do zad a pak ho někdo otočil. Jako omámený se opíral o staženou žaluzii. Zkoušel se bránit, ale nedokázal to. Poppy mu dal paže kolem krku a sám se opřel o železné trubky, čímž ho znehybnil. Začal mu dávat hlavičky. Stefano se snažil krýt před údery, jak nejlépe uměl, ale útočníkovy ruce mu to nedovolily. Cítil, jak mu z nosu teče krev. Najednou zakřičel ženský hlas: „Dost, nechte toho! Vždyť ho zabijete!“

Napadlo ho, že to je Annalisa. Pokusil se kopnout, ale nohy ho neposlouchaly. Slyšel jen zvuk úderů. Už ho to skoro nebolelo. Pak se tam objevilo několik dospělých, pár kolemjdoucích a majitelka baru. „Zmizte, běžte pryč!“ Snažili se ty kluky odtáhnout, tahali je za trika, za bundy a svlékali je. Stefano se pomalu sesouval k zemi, až si sedl na schůdek. Před ním ležel jeho skútr. Určitě bude mít pomačkaný boční plechy. A to na ně vždycky dával pozor, když vyjížděl z vrat…

„Chlapče, je ti něco?“ sklonila se k němu hezká žena. Stefano zavrtěl hlavou. Na zemi ležela čepice od mámy. Annalisa odešla s ostatními. Mami, ale tu tvoji čepici mám pořád.

„Na, napij se.“ Někdo mu podal sklenici s vodou. „Polykej pomalu. Jsou to darebáci, potulují se po ulicích. Ale já vím, kdo to byl, jsou to pořád ti samí. Povaleči, co chodí každý den sem do baru.“

Stefano dopil poslední doušek, s úsměvem poděkoval pánovi a podal mu prázdnou sklenici. Neznal ho. Zkusil vstát, ale nohy jako by mu na chvíli vypověděly poslušnost. Někdo z lidí si toho všiml a okamžitě přiskočil, aby ho podepřel.

„Chlapče, jsi si jistý, že ti je dobře?“

„Jsem v pořádku, děkuju. Opravdu.“

Cizí ruce opustily jeho podpaží, ale ustarané oči kolem, které pochybovaly o jeho stavu, ho stále nepozorovaně sledovaly. Stefano si rukama oprášil kalhoty a z nohavic se vznesl prach. Otřel si nos do roztrhané mikiny a dlouze se nadechl. Konečně se vzpamatoval. Sehnul se, aby zvedl skútr. Někdo mu pomohl. Jemná ženská ruka zvedla čepici a podala mu ji.

„Mrzí mě to.“ Byla to Annalisa.

„To nic.“ Byl rád, že se vrátila. „Ty s tím nemáš nic společnýho. Nebyla to tvoje chyba. Už musím jet.“ Nasadil si čepici na hlavu a nastartoval Vespu. Vypadal směšně: měl oteklé rty a opuchlé oko, špinavé oblečení, a jako by toho nebylo málo, ta barevná čepice byla plná kousků kamení a špíny, které se zachytily ve vlně. Dvakrát sešlápl pedál skútru, ale nechtěl nastartovat, motor se asi při pádu přesytil. Na třetí pokus konečně naskočil, Stefano podržel plný plyn a naklonil se i se skútrem dopředu, aby se motor odvzdušnil.

Z výfuku se za řevu motoru vyvalil hustý bílý kouř a pravý boční plech se chvěl více než obvykle, protože byl promáčklý.

„Hele, můžu ti dneska večer zavolat?“

„Jestli chceš…“

Annalisa se naklonila a na okamžik se dotkla jeho ruky, ale když spatřila jeho odřené prsty, rychle ji odtáhla. „Ach, promiň.“

Stefano se snažil na ni usmát. „To nic není…“ Pak zařadil jedničku, a když odcházeli poslední lidé, pomalu pustil spojku. Sjel z kopce dolů a ani se neohlédl.

To byly jeho vzpomínky.

A teď zase dolů!

Schello škrtl zápalkou, která se vzňala a za chvilku zapálila jeho cigaretu. „Třicet!“ Všichni se znovu vzepjali na rukou, ale už nebyli tak svěží jako předtím.

Zápalka vylétla do vzduchu jako kometa, malý plamínek zhasl a chvíli se za ním táhla kouřová stopa. Spadla na zem, ale žádnou z dívek nepopálila.

„Třicet jedna!“ Pollo ohnul paže v loktech a znovu klesl dolů. Z vlasů mu vyrazilo několik kapek potu, které mu stékaly po tváři – chvíli rychle, chvíli pomalu. Jedna z nich mu sklouzla po velkém nose až na okraj horního rtu a chvíli se tam pohupovala. Pollo zalapal po dechu a opřel se do svalů. Jeho hruď, kterou od povrchu dělilo jen pár centimetrů, se vší silou zvedla a kapka opustila ret, spadla dolů, narazila na malý obrazec v mramoru a rozplácla se. Zůstala tam ležet, spolu s ostatními.

„Třicet dva!“ Schello se usmál, potáhl si z právě zapálené marlborky a posadil se na nízký mramorový sloupek.

„Dobře, lidi, moc dobře. Vedete si skvěle. Pokračujte v tom a uvidíte, že budete mít postavu jako Conan.“

Partička se pustila do dalšího kliku. Dolů to bylo jednodušší než nahoru, ale i ten snadný pohyb musel mít člověk pod kontrolou, což Pollo nezvládl. Klesl příliš rychle, nestihl včas zpomalit a zůstal ležet. Schello se na něj podíval.

„Mínus dva, pochválil jsem vás moc brzo.“

Pollo tlumeně zafuněl a zůstal ležet poblíž kapky, která ho před chvílí opustila: „Do prdele!“ Otočil hlavu na tvář a všiml si, jak se Lucone směje.

„No jo, nic si z toho nedělej, moc si ho honíš, Pollo.“

„Třicet tři!“ Ostatní se rychle zvedli a včas pohnuli těly dolů. Někteří se usmívali a vypadali svěžeji, jako by z Pollovy porážky načerpali novou sílu.

„Třicet čtyři!“ Pollo vstal a kráčel po stříšce.

„Seru na to, byl jsem hrozně unavenej.“ Přišel ke Schellovi a sebral mu cigaretu. Schello se nezmohl na nic jiného než na: „Třicet pět!“ Pollo si dlouze potáhl z cigarety, kterou mu Schello vlastně ani nenabídl.

„Víš, čím to je? Včera mě úplně vycucla Carlona.“

„Třicet šest!“ Všichni šli dolů, včetně Luconeho, který s Carlonou už přes rok chodil.

Schello Pollovi rychle nahrál: „Hm, fakt? A jaký to bylo? Třicet sedm!“

„No, vždyť víš, jaká je, jak má velkou pusu! Včera večer se objevila u mě doma, a jak jsem mohl odolat?“

„Třicet osm!“

Všichni s úsměvem znovu klesli. Lucone udělal klik a vrátil se nahoru rychleji než ostatní. V pažích mu teď tepal i vztek.

„Tak co se stalo? Povídej.“

Schello si zapálil další marlborku. Usmál se a koutkem oka pohlédl na Luconeho.

„Třicet devět!“

Pollo zvedl ruku s cigaretou k nebi a jemně jí gestikuloval, jako by vyprávěl svůj erotický příběh Měsíci.

„No, zaklepala na moje dveře, byl jsem v šortkách a v ruce jsem měl pivo. Šel jsem otevřít. To, co se pak stalo, bych nikdy nečekal. Stála tam a pohupovala těma svýma blonďatýma vlasama.“ Pollo zahýbal hlavou, aby ji napodobil. „Její parfém byl cítit v celé místnosti a ona na mě provokativně zírala.“

Vzrušený Schello se ponořil do příběhu a najednou si zničehonic vzpomněl na svou roli rozhodčího: „Čtyřicet!“ Roztržitě se otočil k ostatním, pak se rychle vrátil k Pollovi a hlavně ke zbytku vyprávění.

„Pak si rozepnula halenku, ukázala ty svoje obrovský kozy a řekla mi: ‚Vezmi si mě, jsem tvoje.‘“ Pollo najednou zvážněl: „Ale ty, Schello, víš, že já umím být kamarád, že jo?“

„Jasně. Čtyřicet jedna! Takže?“

„No, tak jí říkám: ‚A na Luconeho nemyslíš?‘ A ona na to: ‚Ne, nemyslím, to hovado mě vůbec nezajímá, chci tebe, chci tvoje tělo.“ Pollo se odmlčel a po chvíli pokračoval: „No, Sche‘, tohle snad můžeš pochopit, ne?“

„Jasně. Čtyřicet dva!“

„Tak jsem zahodil plechovku, opřel jsem ji o dveře, vlepil jsem ji pusu na pusu a strčil jsem jí ruku mezi…“

„Já tě zabiju!“

Lucone vyrazil ze svého místa rychle jako sprinter. Pollo po něm hodil zapálenou cigaretu, ale když viděl, že je to k ničemu, pádil na konec stříšky.

Lucone se blížil k němu, obličej brunátný vzteky, a funěl jako býk: „Shodím tě dolů!“

Pollo nekoordinovaně seskočil. Dotkl se země, ale rychle se vzpamatoval a rozběhl se vpřed, aby znovu získal rovnováhu, kterou užuž ztrácel. Lucone zůstal se svým vztekem na stříšce a Pollo se mu začal zespoda posmívat: „Co jsem mohl dělat… Takže, Sche‘, povím ti, jak to dopadlo. Chytil jsem Carlonu za uši…“ Pollo zvedl ruce. S pěstmi zaťatými do stran jako by ve vzduchu držel ve vzduchu neviditelnou Carlonu. „A ták!“ Naznačil pánví nepřirozeně dlouhý pohyb dopředu: „jsem jí ho tam vrazil!“

Při těch slovech už Lucone vzteky neviděl, seskočil ze stříšky a zařval jako pominutý: „Áááááá!“

Dopadl na zem poblíž dívčích skútrů, vstal a hned se rozběhl za Pollem.

„Nechytíš mě, ani kdyby ses posral! Hlavně že si ho moc honím, co?“

„Zabiju tě…“

Kličkovali a pobíhali mezi auty, až zmizeli na konci Via Jacini. Ostatní se zasmáli, ale pak se znovu znepokojeně, se zpocenými těly a soustředěně vrátili ke klikům. „Čtyřicet tři!“

Step znovu pomalu klesal dolů. Přiblížil se na pár centimetrů k chladnému mramoru, napůl zavřel oči, sebral síly a pak se s lehkostí vytlačil nahoru. Podíval se před sebe. O kus dál, na konci ulice, se Pollo a Lucone honili kolem červeného Golfu. Lucone se pokoušel Polla oblafnout, skočil doprava, ale hned se potom se rozběhl doleva a snažil se ho chytit.

Pollo hbitě přeběhl na druhou stranu auta. Opřel se oběma rukama o kapotu, naklonil se dopředu a začal se mu posmívat. Step neslyšel, co mu říká, ale představoval si to. Vždycky to bylo stejné, stejně jako tehdy, když je poprvé potkal v posilovně.

Hned za vchodem vlevo tančilo několik dívek, většinou při těle, ve zběsilém rytmu diska. Těžce pohybovaly zadky navlečenými do modrých, růžových, fuchsiových, bordó nebo jen černých dresů. Pod nimi měly děravé silné punčocháče, ve kterých by si určitě nevyšly do společnosti.

Na nohou barevné nebo obyčejné bílé tenisky.

„Raz, dva, tři, čtyři! Teď dopředu, ruce takhle!“ Pohledná mladá dívka s blond vlasy sepnutými elastickou stuhou, růžovou stejně jako návleky na nohou, změnila cvik. Ostatní, otočené čelem k ní, ji následovaly. Některým chvíli trvalo, než se znovu dostaly do tempa, jiným se to vůbec nepodařilo. Zkusila sestavu začít několikrát a dívala se na dívku vedle sebe. Odpočítala čas hlavou a pak vyrazila správně vpřed pravou nohou, ale levou ruku spletla.

„Přísahám, že od zítřka přestanu jíst.“

To bylo jediné, na co se zmohla, a trochu zoufale se podívala do zrcadla, které napůl dělila dřevěná baletní tyč.

Stefano přišel k ženě s bohatými zrzavými vlasy, mírně protáhlým nosem a vypoulenýma očima. Rozhodně to nebyla žádná krasavice.

„Ahoj, chceš se zaregistrovat?“

„Ano.“

„No, ano, asi se ti to bude hodit.“

Vrhla pohled na jeho stále trochu potlučené oko a vytáhla zpod pultu kartu. Vlastně nebyla ani sympatická.

„Jméno?“

„Stefano Mancini.“

„Věk?“

„Sedmnáct, 21. července.“

„Adresa?“

„Via Francesco Benziacci 39.“ Pak dodal: „3-2-9-2-14,“ čímž předešel další otázce.

Žena zvedla tvář.

„Telefon, ne? Jen kvůli registraci…“

„No, space invaders spolu hrát určitě nebudeme.“

Vypoulené oči na něj chvíli zíraly a pak dokončily vyplňování karty.

„Je to sto osmdesát tisíc, sto za registraci a osmdesát každý měsíc.“

Stefano položil peníze na stůl.

Žena je vzala, vložila do pouzdra na zip a zavřela ho do horní zásuvky. Pak položila razítko na houbičku napuštěnou inkoustem a pak jím vší silou udeřila na členskou kartu. Posilovna Budokan.

„Platí se na začátku každého měsíce. Šatna je v přízemí. Zavíráme v devět večer.“

Stefano vrátil peněženku do kapsy – v boční přihrádce měl novou kartu a o sto osmdesát tisíc lir méně. Musel o ně požádat mámu, s měsíčním kapesným by si posilovnu nemohl dovolit.

Máma. Vzpomněl si na noc, kdy se vrátil domů poté, co ho Poppy a ostatní zbili. Snažil se potají přes obývací pokoj proplížit do svého pokoje, ale zradily ho parkety a jedna z nich zavrzala.

„Stefano, to jsi ty?“ Ve dveřích pracovny se objevila mámina silueta.

„Jo, mami, jdu spát.“

„Jsi v pořádku?“ Máma vykročila k němu.

„Mami, jsem v pohodě.“

Stefano se snažil dostat na chodbu, ale matčina ruka byla rychlejší. V obývacím pokoji se rozsvítil vypínač a Stefano ztuhl, jako by ho někdo zvěčnil na fotografii.

„Bože! Giorgio, rychle, pojď sem!“ Táta přiběhl, zatímco se mámina ruka bázlivě blížila ke Stefanovu oku. „Co se ti stalo?“

„Ale nic, spadl jsem z Vespy.“

Stefano se odtáhl: „Au, mami, to bolí.“

Táta si prohlédl další rány na pažích, roztrhané šaty a špinavou čepici: „Řekni pravdu, někdo tě zmlátil?“

Jeho táta si vždy potrpěl na detaily. Stefano zhruba odvyprávěl, jak se události odehrály, a máma samozřejmě nechápala, že v sedmnácti letech už mohou existovat jistá pravidla: „Ale proč jsi mu nedal tu čepici? Upletla bych ti jinou…“

Táta přestal řešit detaily a přešel k něčemu důležitějšímu: „Stefano, řekni pravdu, není v tom politika, že ne?“

Pak zavolali rodinného lékaře, Stefano vzal si klasický aspirin a šel si lehnout. Než usnul, rozhodl se, že už na něj nikdo nikdy nevztáhne ruku, aniž by z toho vyšel potlučený.

A teď je v posilovně. Přehodil si tašku přes rameno a vydal se ke schodům. Z šatny spěchaly dvě dívky v pruhovaných dresech, které přišly pozdě na hodinu aerobiku. Bylo vidět, že se nezříkají sladkostí a ani to neskrývají, možná toho teď i litovaly, ale těch deset propásnutých minut už nemohlo nic moc změnit. Stefano sešel ze schodů. Z přízemí se ozývaly kovové zvuky náčiní bušícího do dřevěné podlahy, tahání kladek, závaží narážejících do sebe, strojů na každý sval. Několik kluků v malých tílkách se před zrcadlem spokojeně prohlíželo a usmívalo se. Ostatní se teprve snažili dosáhnout svých snů. A ti další, menší, štíhlí a drobní, procházeli závistivě kolem a ani se neopovážili zvednout zrak k zrcadlům.

Sundávali z činek závaží, které pro ně bylo příliš těžké, nebo stáli v rohu a sledovali, jak obrovský, úplně vyholený chlap bez problémů udělá dřep s více než sto kily.

Stefano vstoupil do šatny. Někteří kluci se převlékali, jiní, čerstvě osprchovaní, si česali ještě mokré vlasy. Někdo strčil do tašky fén, zapnul zip a odešel. Teplouš předstíral, že si v zrcadle kontroluje svůj sešlý obličej, ale ve skutečnosti se díval na odraz těla mladého chlapce ve sprše. Naprosto zbytečná cedule upozorňovala, že jakmile někdo bude moct, prohrabe vám bundu a tašku a sebere všechno, na co přijde, i tu sebezbytečnější věc. Ale nikdo za to samozřejmě neponese odpovědnost. Mladík ve sprše si všiml pohledu starého muže. Z úcty k jeho věku mu jednu nevrazil, ale otočil se k němu a vztyčeným prostředníčkem ho poslal do patřičných míst.

Stefano se převlékl.

„No tak, sáhni si sem, je jako ze železa!“ Malý urostlý kluk se sympatickou tváří předváděl svůj velký, ale málo vyrýsovaný biceps. Měl prořídlé vlasy, ale neuvěřitelně veselé modré oči.

„Zase jen kecáš? Jo, jo, pěknej ho máš. Když do tebe píchnu špendlíkem, tak se vyfoukneš.“

Jeho kamarád se hlasitě poplácal po rameni. „Tohle je super materiál – pot, dřina, bifteky. Ty máš v sobě jenom vodu.“

„Ale vždyť jsi malej jako kluk.“ Pollo se na něj usmál.

„Jenže v bench pressu dám 120.“

„Zase to samý dokola…“

„No, koukej.“ Pollo počkal, až jeden kluk dokončí sérii se 40 kily, pak vzal dvoje závaží po 25 kilech a každé z nich nasadil na jednu stranu činky.

„Nevěříš, co? Tak se dívej.“

Položil na činku poslední patnáctikilové závaží, vklouzl pod ni a položil ruce na tyč. Byla studená a zrezivělá. Rozevřel dlaně a našel si správnou vzdálenost úchytu. Jednou nebo dvakrát se zhluboka nadechl, pak se prohnul v zádech, sundal činku ze stojanu a s velkým vypětím ji zvedl. Cítil, jak se trochu zakymácela, a pak ji spouštěl dolů. Než se dotkla jeho hrudi, rychle ji vší silou s výkřikem vytlačil zpátky. Činka s velkým hlukem dopadla do držáku a pod tíhou závaží se v něm zachvěla.

„No tak? Kdy už to do prdele taky uděláš?“

„Hned. Děláš si snad srandu? Udělám to klidně dvakrát, koukej.“

Lucone vklouzl pod činku a usmál se na kamaráda. Vlastně se ušklíbl, jako by chtěl říct, že to nic není. Rozpřáhl ruce, uchopil dlouhou tyč a odhodlaně ji vytlačil vzhůru. Pomalu ji spouštěl dolů a při pohledu na tyč pár centimetrů nad bradou pořádně zabral prsními svaly. „Jedna!“ usmál se. Pak si pořád dával pozor, spustil činku ještě níž, položil ji na hrudník a znovu ji vytlačil nahoru. „Dva! A když budu chtít, zvládnu to i s větší váhou.“

Pollo se nemusel nechat dvakrát pobízet. „Fakt? Tak zkus tuhle.“

Než Lucone stačil položit činku na stojan, nasadil mu na ni malé dvouapůlkilové závaží. Jenže tím porušil rovnováhu a činka se najednou začala naklánět doprava, kde byla těžší.

„Do prdele, cos to udělal?“

Lucone se snažil činku zachytit, ale ta začala pomalu klesat, a tak jen na kamaráda vyděšeně zíral. Svaly mu vypověděly službu, činka nakonec klesla úplně a spočívala teď ztěžka na jeho hrudníku.

„Sakra, sundej to ze mě, dusím se.“

Pollo se rozesmál jako blázen. „Ale no tak, zvládneš to i s větší váhou, ne? Jenom jsem ti přidal jedno závaží a ty vypadáš takhle? Jsi vážně k ničemu. No tak, zvedni to, dělej…“ křičel mu téměř do obličeje. „Zvedni to!“ Vyprskl smíchy a po něm se začal smát i Schello, který postával v rohu. Stefano to všechno sledoval, ale rozhodl se, že se bude starat o svoje.

„Sundej to ze mě, no tak.“ Lucone byl úplně rudý – částečně vzteky, částečně proto, že se opravdu dusil.

Dva mladší kluci, kteří posilovali na stroji opodál, se na sebe podívali a nevěděli, co mají dělat. Když viděli, že se Lucone začíná kašlat a vší silou se snaží dostat činku výš od těla, rozhodli se mu pomoct.

Pollo se smíchy válel na zemi. Ležel na břiše a rukama tloukl do dřevěné podlahy. Mezitím oba kluci zvedli činku, jeden na jedné a druhý na druhé straně, a s obtížemi ji položili na stojan. Lucone se vzpamatoval, držel se za krk a s kašlem vstal z lavice.

Schello se přestal smát. Pollo se stále válel na zemi a ničeho si nevšiml. Najednou se s očima zalitýma slzami smíchu otočil směrem k Luconemu, ale ten před ním stál, vysvobozený ze sevření činky.

„Jak jsi to do prdele udělal?“

Pollo začal okamžitě prchat, pořád se přitom smál a zakopával o činky a závaží, narážel do pobavených lidí, kteří už na jejich historky byli zvyklí, i do nově příchozích, které ta situace překvapila. Lucone ho s neustálým kašlem pronásledoval.

„Stůj, zmlátím tě, zabiju tě! Vezmu tě závažím po hlavě a udělám z tebe ještě většího trpaslíka, než jsi.“

Honili se po celé posilovně jako zběsilí, běhali kolem strojů, schovávali se za sloupy a znovu tryskem kličkovali. Pollo chtěl Luconeho zastavit, a tak po něm hodil několik závaží. Gumové disky se těžce odrazily od země, Lucone se jim vyhnul a nic ho nemohlo zastavit. Pollo vyběhl po schodech vedoucích do dámské šatny. Jak běžel, vrazil do dívky, která stála u dveří a otevřela je. Všechna děvčata uvnitř byla nahá, protože se převlékala na další hodinu aerobiku, a začala křičet jako pominutá. Lucone přestal prchat. Zastavil se na posledních schodech, uchvácen pohledem na panorama něžných narůžovělých pahorků. Pollo se okamžitě otočil.

„No do prdele, tomu nemůžu uvěřit, tohle je ráj…“

„Vypadněte!“

Ke dveřím přiběhla dívka o něco více zahalená než ostatní a zabouchla mu je před nosem. Oba kamarádi zůstali chvíli zticha.

„Viděl jsi tu úplně vpravo, jaký měla kozy?“

„A co ta první vlevo? Toho zadku sis nevšiml?“

Pollo vzal přítele pod paží a zavrtěl hlavou. „Neuvěřitelný, co? Copak bych si ho nemohl všimnout? Nejsem přece buzík jako ty!“

A pak se zase po krátké erotické mezihře začali znovu honit.

Stefano otevřel list papíru, který mu dal místní trenér Franco.

„Začni s rozpažováním na týhle lavici. Vezmi si pětikilová závaží, musíš zvětšit objem a trochu se otevřít, chlapče. Čím lepší základ si uděláš, tím víc toho na něm můžeš postavit.“ Stefano si nenechal říkat dvakrát.

Natáhl se na posilovací lavici a začal. Ramena ho bolela a závaží se mu zdála obrovská. Udělal několik cviků do stran, potom dolů až na zem, zase nahoru, a potom za hlavou. A znovu. Čtyři série po deseti, každý den, každý týden. Po prvních měsících už na tom byl lépe, ramena přestala bolet, paže se mírně zvětšily. Začal mu růst hrudník, zesílily mu nohy, změnil jídelníček. Ráno koktejl s proteinovým práškem, vejcem, mlékem a tresčími játry. K obědu trochu těstovin, steak a pivovarské kvasnice, hodně pšeničných klíčků. Večer do posilovny, a tak pořád dokola. Cvičení střídal – jeden den dřel na horní části těla, druhý den na dolní. Svaly jako by se zbláznily. Odpočívaly po křesťansku jenom v neděli, v pondělí se zase trénovalo nanovo. Postupně přibíral, týden po týdnu, krok za krokem. Step by step. A podle toho dostal i svou přezdívku.

Spřátelil se s Pollem, Luconem a všemi ostatními z posilovny, až tam jednoho dne přišel Sicilián.

„Tak kdo si dá se mnou pár kliků?“

Sicilián byl jedním z prvních členů Budokanu. Byl velký a silný, nikdo se s ním nechtěl poměřovat.

„Do prdele, vždyť po vás nechci, abyste šli udělat banku. Jenom jsem řekl, že si dáme pár kliků.“

Pollo a Lucone potichu pokračovali v tréninku. Se Siciliánem to vždycky skončilo hádkou. Když jste prohráli, donekonečna si vás dobíral, když jste vyhráli, mohlo se vám stát cokoliv. Každopádně Siciliána ještě nikdo nikdy neporazil.

„Takže v týhle zasraný tělocvičně není nikdo, kdo chce se mnou dělat kliky?“ rozhlédl se kolem sebe Sicilián.

„Já.“

Otočil se a před ním stál Step. Sicilián si ho prohlédl od hlavy až k patě a zase naopak.

„Dobře, pojď támhle.“

Vešli do malé místnosti, kde bylo jen pár ručních činek a dva kluci, kteří se snažili zvětšit objem svých paží.

Když Sicilián vstoupil, jeden z nich odložil činky a okamžitě odešel. Druhý pokračoval ve cvičení.

Sicilián si stoupl před něj a s úsměvem ho pozoroval. Chlapec pokračoval ve střídavém zvedání činek, nahoru a dolů, pak si všiml, jak přicházejí ostatní. Dokončil sedmou sérii, zastavil a podíval se na Polla, Luconeho, Schella, Bunnyho a všechny kolem. Najednou mu došlo, že musí místnost opustit. Odložil činky a s tichým „promiňte“ se protáhl mezi horami svalů, které ho bez sebemenšího pohybu donutily ještě více se ztenčit, aby se dostal ven. Sicilián si sundal mikinu a odhalil obrovské prsní svaly a vypracované paže.

„Tak co, můžem začít?“

„Jak chceš.“

Sicilián si lehl na zem, Step naproti němu a pustili se do kliků. Step se držel co nejdéle, ale nakonec vysíleně padl na zem. Sicilián ještě udělal pět rychlých kliků, pak vstal a Stepa poplácal.

„Šikovnej kluk, není to špatný. Ty poslední jsi tahal tímhle.“ A dal mu přátelskou hlavičku. Step se usmál, nenaštval se. Všichni se vrátili k posilování, a Step si masíroval bolavé svaly na pažích. Nemohli se poměřovat, Sicilián byl mnohem silnější než on, ještě bylo příliš brzy. Tehdy ještě ano.

„Osmdesát!“ Kalamár a Bunny postupně spadli na chladný mramor na stříšce. „Mínus dva další.“ Schello se usmál. Zvedl směrem k nim nové pivo, které mu přinesla jedna blondýnka z dívčí party. Přezdívali jí Patsy, protože se podobala té anglické zpěvačce. Velmi neurčitě.

„Osmdesát jedna.“ Kalamár prošel kolem Schella a vzal mu pivo.

„Osmdesát dva!“ Dlouze si lokl a podal plechovku Bunnymu. Když ji Schellovi vrátil, byla prakticky prázdná.

„Osmdesát tři!“ Plechovka opustila ruku, odrazila se od stříšky a s dutým kovovým řinčením dopadla na zem.

„Osmdesát čtyři!“ Ještě se dvakrát odrazila, kutálela se kolem propusti, nakonec se zastavila a zakymácela se mezi širokými železnými škvírami.

„Osmdesát pět!“ Zůstali jen čtyři: Step, Sicilián, Hook a Dario. Všichni klesli v pažích společně. Oblečení měli zpocené, řetízky se nebezpečně pohupovaly venku z triček, ruce se občas posunuly, aby si našly lepší polohu.

„Osmdesát šest!“ Byli jako výkonný, hlučný stroj, který čas od času v přesném rytmu zafuněl.

„Osmdesát sedm!“ Znovu se pohnuli dolů. „Do toho, Dario!“ Gloria na skútru zespodu mávala: „Do toho, zlato, jsi můj silák!“

„Osmdesát osm!“ Ten samý Dario, kterého dívka před chvílí podpořila, se zastavil v pohybu. „Do toho, Dario, do toho!“ vykřikla znovu ze svého skútru. Dario se oběma rukama zapřel a snažil se sebrat všechny síly, ale už se nedokázal pohnout.

Znehybněl uprostřed kliku, lokty měl pokrčené a paže se mu třásly. Po čele mu jedna za druhou stékaly kapky potu. Už nemohl, a tak se kousl do rtu. Schello k němu přišel a sklonil se, aby si ho zblízka prohlédl.

„Pánové, za chvíli přijdeme o dalšího…“

Gloria povzbuzovala už jen potichu: „No tak, Dario, opři se do toho!“ Ale spíš to bylo adresováno jí samotné než jemu. Dario se třásl čím dál víc, nakonec mu povolily ruce a on ztěžka padl na mramorový povrch. Schello se vrátil na své místo, usmál se a spokojeně si zapálil cigaretu: „Vyzývám všechny, kdo mají volné ruce, aby si na počest Glorie sáhli na koule. Aby zase někomu nepřinesla smůlu.“

„Osmdesát devět.“

Maddalena pohlédla na Stepa. Zdál se jí krásný, měl lepší barvu než obvykle a oči zarudlé únavou. Svaly na krku se mu námahou napínaly. Maddalena vytáhla z malé přední kapsy džínů žvýkačku bez cukru a vložila si ji do úst.

„Hej, dáš mi jednu?“ Ani se na kamarádku nepodívala a balíček jí podala.

V ústech se jí rozlila osvěžující chuť. Drobné bílé zuby se zvedaly a klesaly a rozbíjely malý obdélník, který okamžitě ztratil svůj tvar. Vzpomněla si na noc před několika dny, kdy ji Step vzal k sobě domů a milovali se. Bylo to nádherné.

Mohla se tisknout k těm hladkým a širokým ramenům. Nechala se unést tou silou, tou vlnou rozkoše, svěžestí jeho těla. Jeho oči se do ní vpíjely a ona cítila, že se ten pohled dotýká jejího srdce. Tak moc ho miluje! Šeptala mu zamilovaná slova, líbala ho na krk, za uši, na vlasech. On za celou dobu nic neřekl, jen se na ni celou dobu díval, hladil ji po vlasech a jemně se v ní houpal nahoru a dolů. Přitom se opíral o lokty a dával pozor, aby na ní nespočinul svojí vahou, takže se sotva dotýkal její kůže. Teď se na něj znovu podívala.

„Devadesát!“

Step klesl v loktech, dotkl se mramoru a zase se vrátil nahoru, plný síly a rozhodný. Představovala si, že je znovu tam, pod ním. Toužila po něm. Trochu se začervenala, sklopila zrak a do kapsy u kalhot si schovala balíček žvýkaček, který jí kamarádka vrátila.

5.

Poppy a jeho kamarádi postávali před Anzuiniho barem, smáli se, vtipkovali a popíjeli pivo. Někdo jedl pizzu, ze které se ještě kouřilo, a olizoval její okraje, aby zachránil kapající rajčatové pyré. Někdo kouřil cigaretu. Některé dívky pobaveně naslouchaly vyprávění kluka gestikulujícího uprostřed nich. Mluvil o hádce se šéfem, jak mu dal výpověď, ale on se nakonec přece dočkal zadostiučinění. Rozbil mu všechny láhve v podniku, a tu první obzvlášť zajímavě. „Víte, co jsem udělal? Tak mě nasral, že jsem ho vzal lahví po hlavě.“

Všichni se zasmáli, někteří hlasitě. Jeden silný kuřák místo smíchu kašlal jako blázen. Vypravěč si všiml, že s ním všichni souhlasí, a tak pokračoval: „A on mě místo odstupnýho udal.“ Teď se začal smát sám, aby dodal sílu tomuto poslednímu, o poznání slabšímu vtipu.

Annalisa tam byla také. Tu noc, kdy se seběhla ta rvačka, Stefanovi nevolala, už ho nevyhledala. Ale na tom nezáleželo. Step nebyl typ, který by trpěl samotou. Od toho dne uběhlo víc než osm měsíců, ale už o nich neslyšel. Proto si začal trochu dělat starosti a ten den se je vydal hledat.

„Poppy, kamaráde, jak se máš?“

Poppy se podíval na kluka, který se k němu blížil. Usmál se, ale bylo naprosto jasné, že vůbec neví, o koho jde. Jistě, bylo mu na něm něco povědomého, ty oči, barva vlasů, rysy obličeje, ale nemohl si vzpomenout. Byl dobře stavěný, měl silné paže a vypracovaný hrudník. Když Step viděl jeho tázavý pohled, usmál se na něj a snažil se ho uklidnit.

„Dlouho jsme se neviděli, co? Jak je?“

Step přátelsky objal Poppyho kolem ramen.

Sicilián, Pollo a Lucone, kteří měli to potěšení ho doprovázet, se vmísili do skupiny. Annalisa se stále usmívala, dokud se nesetkala se Stepovým pohledem. Byla jediná, kdo ho poznal. Úsměv jí pomalu zmizel ze rtů. Step se na ni přestal dívat a zcela se věnoval svému kamarádovi Poppymu, který na něj dál nechápavě zíral.

„Promiň, ale zrovna teď si nevzpomínám.“

„Ale no tak!“ Step se na něj usmál a pořád ho objímal jako starého přítele, kterého dlouho neviděl. „To mě moc mrzí. Počkej.“ Najednou ho napadla skvělá myšlenka. „Možná si teď vzpomeneš.“ Vytáhl z kapsy džínů čepici a Poppy se na tu starou vlněnou pokrývku hlavy podíval. Pak očima přejel k usměvavé tváři toho udělaného kluka, který ho držel kolem ramen. Ty oči, ty vlasy. Jasně – je to ten kluk, kterého před časem zmlátil.

„Do prdele!“ Poppy se pokusil vyklouznout zpod Stepovy paže, ale jeho ruka ho bleskurychle chytila za vlasy a zastavila ho.

„Máš krátkou paměť, co? Ahoj, Poppy.“ Přitáhl si ho k sobě a dal mu tak surovou hlavičku, až mu zlomil nos. Poppy se naklonil dopředu a zakryl si tvář dlaněmi. Step ho vší silou kopl do obličeje. Poppy skoro odskočil dozadu a s kovovým zaduněním skončil na roletě baru.

Step byl okamžitě na něm, a než spadl na zem, vzal ho kolem krku do kravaty. Pravou pěstí mu zasadil několik úderů, které mu roztrhly obočí a ret.

Pak udělal krok vzad, a než Poppy upadl, kopl ho přímo do břicha a vyrazil mu dech.

Jeden z Poppyho kamarádů se pokusil zasáhnout, ale Sicilián ho okamžitě zastavil: „Klídek, zůstaň stát, kde jsi, jo?“

Poppy ležel na zemi a Step ho kopal do hrudníku a břicha. Poppy se pokusil schoulit a zakrýt si obličej, ale Stepova noha byla neúprosná. Kopala všude, kde našla místo, a pak udeřila i shora. Pata dopadla rychle, vší silou na ucho, které se hned natrhlo a začalo krvácet, do svalu na nohou, na boky. Poppy se při každém zásahu plazil, škubal sebou a žadonil: „Přestaň, přestaň, prosím!“ Skoro rozkašlal od krve stékající přímo z nosu do krku, a vyplivl trochu slin, které mu odkapávaly z rozseklého a krvácejícího rtu. Pak ho Step nechal. Znovu popadl dech, vztyčil se a podíval se na svého naprosto vyřízeného nepřítele ležícího na zemi. Pak se bleskově otočil a vrhl se na blonďáka za sebou. Byl to ten, který ho zezadu držel. Udeřil ho loktem do úst, až mu vyrazil tři zuby, a celou vahou těla se na něj vrhl. Oba skončili na zemi a Step si mu klekl na ramena. Přitiskl ho k zemi a začal ho zasypávat údery do obličeje. Pak ho popadl za vlasy a prudce, vší silou mu praštil hlavou o zem. Najednou ho ale zastavily dvě silné paže. Byl to Pollo. Za podpaží ho vytáhl nahoru. „No tak, Stepe, to stačí, jdeme, vždyť ho takhle zabiješ.“

Table of Contents

1.

2.

3.

4.

5.