THE KEY IN THE LOCK

Copyright © Beth Underdown, 2022

Published by arrangement with Rachel Mills Literary Ltd.

All rights reserved.

Translation © Hana Vališová, 2023

ISBN 978-80-249-5209-3

Obsah

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

P O D Ě K O V Á N Í

Pro Chrise

Každou noc se mi zdává o Polneathu v plamenech. Kouř se valí z horního okna a terasa je zalitá rozpáleným oranžovým světlem. A pokaždé když se ráno probudím, jsem přesvědčená, že Tim se schovává pod mou postelí.

Od té události v Polneathu uplynulo už třicet let. Provdala jsem se za Richarda, porodila jsem Tima, starala se o něj a sledovala, jak roste. Ale jsem si vědoma toho, že rozhodnutí, které jsem učinila tenkrát v Polneathu, ovlivnilo celý můj život. Všechno bylo zmařeno v tom jediném temném okamžiku.

Dostala jsem se až sem, k potřebě ze všeho se vypsat, ale ten sen neodchází, naopak pocit, že Tim je pod mou postelí, neustále sílí, snad je jen mlhavější. Jsem si jistá, že je to zapříčiněno tím, že polneathské události ještě neskončily. Ještě ne.

Nevím, kam až mě to dovede.

Ale vím naprosto přesně, kde začít. Starými mlýny mezi provlhlými stromy, ztichlým domem a smrtí dítěte. Synem někoho jiného. Kuchyňskými hodinami v domě mého otce, odbíjejícími půlnoc. Dobře vylouhovaným čajem na stole a uklidňujícími hasnoucími uhlíky v ohništi. Ženou, vlastně ještě dívkou, devatenáctiletou, s trojími solidními šaty a zlozvykem kousat si ukazováček. A sama sebou, ve chvíli, kdy někde v dálce vzplanou ohnivé jazyky a já jen hledím na hodiny a čekám.

1.

1918

Tim padl v únoru. Už je to deset měsíců. Tohle jsou první Vánoce a za těchto okolností dost obtížné období.

Dnes je třiadvacátého a teprve dnes odpoledne jsem vyráběla girlandy nad krb v jídelně. Jake přinesl domů zelené větve, položil je v pracovně na zem a nervózně po mně pokukoval. Asi je stále ostražitý po všech těch problémech, které jsem v posledních týdnech způsobila. Přinesl náruč větviček břečťanu, jmelí a vrby, jako bych ho o to jako kteréhokoliv jiného sluhu bez jediného slova požádala.

Při tomto opožděném zdobení jsem mezi listy objevila zmrzlý váček s pavoučími vajíčky, který se, když jsem se ho dotkla, rozpadl na prach. Otřásla jsem se a pomyšlení na jeho zmařené naděje ve mně vyvolalo smutek. Rychle jsem dokončila girlandy a nechala paní Fossettovou, aby je připevnila, přestože v těchto dnech jím pochopitelně sama. Při snídani, obědě i večeři bývá židle proti mně prázdná. Nikdo kromě mě nebude mít z girland potěšení. Myslím, že Fossettovým je jedno, jestli tam jsou, ale já jsem ráda, že jsem je vyrobila, protože představují něco, cokoliv, co by mohlo být znamením určitého normálu.

Moje rozbolavělé ruce teď zanechávají na stránce zelené stopy.

Je pochopitelně hrozné, že tu Tim není, i když jsou to už třetí Vánoce, kdy mi pohled na jeho tvář chybí. Naposledy to bylo v roce 1915. Dokončil výcvik a v lednu měl narukovat. Na vánočním dortu měl vždycky rád marcipán, hladký a tlustý. Ale nemohla jsem sehnat cukr. To odpoledne, kdy přišel domů, jsem se stále ještě mořila s dortem, aby nevypadal tak holý, zatímco Jake jel Tima vyzvednout na nádraží. Po předešlé návštěvě jsem byla odhodlaná držet své emoce na uzdě.

Pokoušela jsem se přesvědčit sama sebe, že jsem s Timovým odjezdem smířená. Zadržovala jsem v sobě odpor proti tomu, aby narukoval. Ale pak v létě dorazili, aby sepsali seznamy všech mužů. Šlo jen o tohle, o seznamy, ale najednou se to zdálo být neodvratné. Tim dovršil devatenáct let a dobrovolně se přihlásil. A potom, týden před jeho návštěvou, se k nám dostavili lidé se seznamy. Pověděla jsem jim pravdu. Fossett je přestárlý, Jake ne tolik, ale jednu nohu má o pár centimetrů kratší a při běhu ho trápí bolesti. Zodpověděla jsem všechny jejich otázky, zatímco se Fossett tyčil nervózně za mými zády, a sdělila jsem jim, že už na seznamu mají našeho chlapce. Našeho jediného syna.

Když Tim dorazil, měl na sobě uniformu, příšernou, škrobenou věc, a vypadal starší. Něžně mě políbil a vrhl na mě jeden nebo dva ironické pohledy, zatímco paní Fossettová přinesla čaj a Richard začal sdělovat novinky, které považoval za hodné muže: usvědčení místních pašeráků, klisna prodaná jako březí, která, jak se později zjistilo, měla nádor velikosti grapefruitu, spor o hranice plotu. Přemýšlel o změně nájmu za horní pole. Příkopy u dolní cesty potřebovaly opravit.

Seděla jsem a vybírala ze svého dortu kousky kůry, pokoušela jsem se obdivovat Richardovu neúnavnost, jeho cit pro detail. Jeho schopnost chovat se tváří v tvář tomuhle naprosto normálně. Ale zelenohnědá barva Timovy uniformy tvrdošíjně trvala na svém, a tak jsem pohlédla na Richarda, pohlédla jsem na svého manžela a pomyslela jsem si: Je mu to jedno. Náš syn jde tam a jemu je to jedno.

Proto jsem se zvedla, hned jak paní Fossettová strčila dovnitř hlavu, aby odnesla talíře. Vyšla jsem ven ke sluncem zalité, přesto mrazivé lavičce a nastavila jsem tvář vzhůru. Na víčkách zavřených očí jsem cítila jeho paprsky a naslouchala jsem mužským hlasům linoucím se ke mně oknem jídelny. V této části Cornwallu existují zimní dny, které jsou chabou a krutou imitací léta.

Asi po čtvrt nebo půlhodině vyšel ven Tim, posadil se vedle mě a zeptal se, jak se mi vede. A pak o něco něžněji: „Jak se máš, mami?“ Zlehka se dotkl hřbetu mé ruky. „Myslím opravdu.“

„No, docela dobře,“ odpověděla jsem a dodala: „Chyběl jsi mi.“

Pohnul rukou v laskavém, ale odmítavém gestu. „Vždyť se to nijak neliší od toho, když jsem chodil na Oxford.“

Pohlédla jsem na něho – jistěže to bylo jiné – a on sklopil souhlasně hlavu.

„V každém případě,“ prohlásila jsem, „Oxford, ten si dokážu představit.“

Připustil to, ale já jsem v tu chvíli litovala, že jsem to vyslovila, protože najednou mi to bylo jasné, jako matce naprosto jasné. Navzdory svému hlasitému odhodlanému projevu a nablýskaným knoflíkům pociťoval strach.

Kromě toho jsem byla rozhodnutá se s ním už dál nepřít. Místo toho jsem mu chtěla říct něco, co by mu mohlo pomoct nějak si tím projít, aby si uvědomil, že nemusí být statečný. Ale nevěděla jsem, jak na to. Mlčky jsme sledovali kosa, prozkoumávajícího trávník, a pak Tim pronesl něco v tom smyslu, že výcvik nebyl zas tak hrozný.

Potom jsem se ho zeptala: „Ty ještě nevíš, kam vás odvelí?“

„Neřekli nám to. A to se mi docela líbí.“ Šlapal nohou kolem, šoupal botami, až jsem mu málem vynadala. Pochopitelně si na ně zvykal pomalu. Třeba ho tlačily. Držela jsem se, abych se ho nezeptala na puchýře, jen jsem mu stiskla ruku, která spočívala na lavičce. Teď se to zdá celé absurdní. Byla tak teplá.

„Nesmíš si dělat starosti,“ utěšoval mě. Když jsem nereagovala, zaclonil si oči a otočil se ke mně. „Budu ti psát.“

Odvrátila jsem se a zadívala se do zahrady. I Tim tam pohlédl.

Prohodila jsem: „Už jsem ti to říkala? Matka Thea Stainfortha povídala, že se Theo bude ženit.“

Tim se na lavičce zavrtěl. „Vyřiď mu mé gratulace,“ řekl tiše. „Starý dobrý Theo.“

Pak Tim odjel a začalo čekání. Tohle byl můj celoživotní úděl. Můj prastrýc byl výrobce střelného prachu. St Rumon’s je zastrčený v kotlině, kde se na jedné straně táhnou hluboké lesy vzhůru k otevřeným loukám a dolů k rákosí, rostoucímu kolem ústí řeky, a ačkoliv je tam voda slaná, moře není nikde v dohledu. Je zde zákaz rybaření. Vesničané pracují na panství hraběte z Falmouthu nebo na farmách. V rodinách se předává práce hajného či mlékaře z otce na syna. Až do doby, než zavřeli továrnu v Polneathu, se tu vyráběl buď obyčejný hrubý prach na odstřelování, či jemný ke střelbě.

Prachmistři toho kromě čekání moc nedělali. Dělníci, kteří se krčili u svých mlecích zařízení, poslouchali, zda zevnitř neuslyší třeba zvuk kamínku, protože by to mohlo způsobit zajiskření, což by mohlo zapříčinit katastrofu. Dělníci nemohli kouřit tabák ani ho žvýkat, aby nepřeslechli zvuk z mlecích kamenů, a tak ho zkrátka měli jen vložený v ústech. Typickým rysem mužů ze St Rumon’s bylo tiché chování a neskutečně hnědé zuby, které odhalovali při úsměvu.

I já jsem jen čekala. Po Timově odchodu jsem pokládala za jednodušší vyhýbat se zprávám. Richard četl noviny od začátku do konce, klidně a důkladně. A pak samozřejmě téměř každý den přicházely telegramy. Vždycky to byla v našem domě kvůli Richardově práci běžná záležitost a dokud Tim nenarukoval, Richard je přijímal vcelku lhostejně. Fossett vždy přišel do jídelny a položil je na tácku před Richarda, který si důkladně otřel ubrouskem rty, odložil jej stranou a otevřel se svou obvyklou pečlivostí telegram pomocí nože na dopisy. Fossett mezitím odešel požádat Jakea, aby přistavil auto. Ale to se po Timově odchodu změnilo. Když zazněl domovní zvonek, vyskočila jsem. Pokud to byl telegram, Richard ho rychle, neobratně otevřel, zatímco já jsem jen přihlížela.

Ten den, kdy přišel telegram se zprávou o Timovi, to vypadalo, jako kdyby Richard tušil, co v něm je. U lokte mu ležel otvírač na dopisy, ale Richard místo toho telegram rychle roztrhl palcem. Vznikl tak ponurý roztřepený okraj, jehož přesný tvar se mi vryl na dlouho do paměti. Pohnul rty a vzhlédl. Vydala jsem tichý zvuk, takový, jaký nedokážete zadržet, když vám doktor provádí něco bolestivého.

Padl.

Pouze toto.

Nejdřív jsem to nechápala. Tehdy ne. Myslím, že Richard tomu taky nerozuměl. Muži tohle mezi sebou neprobírají způsobem, jakým to dělají ženy.

Několik dní jsem ležela na posteli s tváří zabořenou v polštáři. Richard byl většinu času pryč. Představovala jsem si, jak si vykračuje ke svému klubu ve Falmouthu, předává klobouk, aby mu ho pověsili, zdraví se s ostatními džentlmeny, jejichž synové rovněž padli, jako kdyby jen zakopli při ragby a odřeli si kolena.

Viděla jsem je před sebou všechny, jak si kondolují, gratulují, zatímco já ležím v posteli a představuji si, jak padl. Můj otec byl lékař a zaslechla jsem v minulosti hodně hovorů o nehodách způsobených střelným prachem. To bylo jediné srovnání, které jsem měla. A možná právě tahle asociace mě zavedla v prvních dnech mého zármutku ke vzpomínkám na Polneath. Myslela jsem na Edwarda Tremaina. A pak, rozzlobená, že dokážu v takových chvílích myslet na cokoliv jiného než na Tima, jsem se trápila o to víc, co všechno se mu mohlo stát. Úlomky dřeva zaražené hluboko do žaludku, poškozené orgány muže vyhozeného do povětří. Všechny variace bolestivého lapání po vzduchu a unikajícího života.

Vytlačila jsem Polneath, vytlačila jsem Edwarda ze svých myšlenek a soustředila jsem se na hlodající pocit, že Tim umíral pomalu. Nikdy mě nenapadlo, že bych se za to měla stydět, dokud ke mně o několik týdnů později nezašla moje přítelkyně Edith. Bylo to poprvé, co se vrátila do St Rumon’s od doby, kdy její otec odešel z farnosti na odpočinek a přestěhoval se k ní do Londýna. Její vysoké boty byly příliš hezké na naše špinavé cesty koncem zimy, ale chovala se mile. Netvrdila mi, za co mohu být vděčná, ani mi nepředkládala příběhy jiných lidí a jejich žal.

Nijak neslídila, jen zvedla modrého skleněného koníka, kterého mi darovala před mnoha lety a který teď ležel na stole na telegramu jako těžítko. Jak ho spatřila, vrhla na mě tázavý pohled. Přikývla jsem a sledovala, jak ho čte. Roky se na Edith nijak nepodepsaly, její vlasy neztratily původní odstín a oválnou tvář měla stále hezkou. Při čtení se jí tvář zakabonila.

Prohlásila – neochotně a po chvíli přemlouvání –, že její zamračení bylo výrazem srozumitelnosti té zprávy. Zabit v boji, tomu by člověk rozuměl, nebo podlehl zraněním.

Pobídla jsem ji.

Ale vycouvala z toho a odpověděla, že ještě nikdy neviděla daná slova takhle napsaná.

O několik dní později jsem nedokázala vypudit její poznámku z paměti a zeptala jsem se na to vikářovy ženy, když mi přinesla zpátky mísu na pudink, kterou si vypůjčila před několika měsíci. Zamračila se stejně jako Edith a začala nervózně otáčet křišťálovou mísou, kterou stále držela v rukou. „Zabit v boji, znamená v chodu událostí, že to bylo rychlé. Podlehnout zraněním, je druhý nejlepší způsob, který vyjadřuje, že člověk dlouho netrpěl a zemřel již při třídění raněných nebo v nemocnici za frontovou linií. Ale když padl, to znamená něco neobvyklého, něco nevhodného.“ Víc k tomu neměla co říct.

Bylo tak jednoduché nepokračovat v aranžování květin v kostele ve skupině, kterou jsem opustila, když přišla první zpráva o Timově smrti. Bylo také snadné odmítat laskavá pozvání vikářovy manželky a několika dalších dam z okolí. Tak lehké uzavřít se doma a užírat se. Ale jen do doby asi týden po Velikonocích, kdy dal další návštěvník mému truchlení řád. Theo Stainforth. Richard znal Theova otce, který se trochu zajímal o hornictví. Theo odešel ze střední školy v Truru do Oxfordu rok před Timem a od té doby už spolu nebyli v kontaktu. Já jsem si přesto někdy psala s jeho matkou a krátce poté, co Tim zemřel, jsem se dozvěděla, že byl Theo zraněn. Měl by vás přijít navštívit, psala jeho matka. Napsala pouze, že by mě měl navštívit. Samozřejmě, odpověděla jsem. Určitě by nás měl navštívit.

Sdělila jsem to Richardovi až to ráno před jeho návštěvou. Když mě Richard upozornil, že jsem se o tom nezmínila, podotkla jsem, že s námi nemusí vysedávat.

Vzhledem k tomu, že jsem se návštěvám už hezky dlouho vyhýbala, musela jsem si připomenout, abych se předtím, než sejdu dolů, zkontrolovala v zrcadle, protože jsem většinu dne proležela v posteli. Dívala jsem se na sebe, když dole v hale zazněl zvonek, a snažila se upravit si vlasy, abych nevypadala jako strašák.

Pamatovala jsem si Thea jako milého kluka. Byť trochu nevýrazného. Ale vždy byl pevný a vysportovaný. Proto mě vyděsilo, když jsem sešla do haly a spatřila hubeného mladého muže bez jedné paže. Nebo možná dolní části paže. To, co zbývalo od lokte dolů, bylo zabalené a zavěšené na pásce, jako kdyby to mělo zajistit pohodlí.

Přivítala jsem ho u vstupních dveří, protože Fossett se snažil nepřekážet, Richard se schovával za mými zády a paní Fossettová, která vyrazila z kuchyně, aby si prohlédla hocha, který znal Tima, stála těsně za ním.

„Je to od vás moc milé,“ oslovila jsem ho a usilovně mu hleděla do očí, abych se vyhnula pohledu na paži.

„Omlouvám se, že mi to trvalo tak dlouho,“ reagoval. Pohnul závěsem. „Tohle se mi stalo brzy po Timovi. Ale nechali si mě pochopitelně nějakou dobu v nemocnici…“

„Jak se má vaše žena?“ zeptala jsem se.

Nejistě se pousmál. „V červnu čekáme miminko.“ Všiml si, že se Richard zadíval na jeho paži, a znovu jí pohnul. „Šrapnel. Čtyři dny předtím, než se jim podařilo dostat nás zpátky.“ Zdravou rukou zašmátral v náprsní kapse a vytáhl z ní jakýsi tvrdý ostrý úlomek, velký jako šilink. „Zhnisalo to,“ vysvětloval mladý muž.

Richard pro ten kus železa natáhl ruku. Zavalil mě pocit marnosti. Čekala jsem, zatímco si předmět mlčky prohlížel a zase ho Theovi vrátil.

„Museli to pochopitelně amputovat,“ dodal.

„Pojďme dál,“ pobídla jsem ho. „Paní Fossettová nám něco přinese.“

Theo mě následoval do zimní zahrady. Richard zůstal ještě chvíli stát ve dveřích, ale potom šel samozřejmě za námi a posadil se. Theovi neustále sako sklouzávalo k jedné straně, jak ho měl téměř koketně přehozené přes ramena. Připadalo mi to, jako když má někdo při slavnostní příležitosti šál přes róbu a není na to zvyklý. Poté co si snad popáté sako upravoval, se na jeho tváři objevil na kratičký moment výraz bezmoci, který se pak opět změnil ve výraz ztrápené zdvořilosti.

Nejprve jsme mu nabídli čaj a já jsem se ho vyptávala na miminko. Jestli už mají kolébku a zda už přemýšleli o jméně. Paní Fossettová připravila koláč s mandlemi a hrozinkami, který se strašně drobil. Okamžitě jsem viděla, že je nemožné ho jíst jen jednou rukou, bez talířku v druhé ruce. Jedinou možností bylo nevšímat si drobků, které měl hoch všude po sobě. Richard si nedal ani jedno sousto a jen chlapce pozoroval.

Poté co jsme dojedli, zeptala jsem se: „Sloužil jste někde poblíž Tima?“

Theo přikývl. „Naše jednotka byla hned vedle jejich.“ Mladík vyprávěl, že trávili celé dny v zákopech. Bylo to podivné, tiché, plné napětí, neviděli žádné boje, ale drásalo jim to nervy, protože Němci byli hodně blízko. Stalo se to, že toho rána byla z jejich zákopů zastřelena německá patrola. Když se jí nepodařilo vrátit se před úsvitem ke své jednotce, napětí ještě zhoustlo. Bylo jasné, že k něčemu dojde, že něco propukne.

„Vy jste tam byl…,“ přerušila jsem ho. „Když…“

„Ne přímo tam,“ odvětil a poposedl si. „To vám matka…? Ne.“ Pohlédl na mě. Potom váhavě dodal. „Ale viděl jsem to.“

Vrhla jsem pohled na Richarda, a pak zpátky na hocha. „Viděl jste, co se stalo?“

„Ano,“ odpověděl. Tvářil se teď nejistě.

Náhle jsem dospěla k názoru, že to možná ani nechci vědět, nebo to je možná lepší nevědět. Ale už bylo pozdě.

„Bylo to… Nejsem si jistý. Pozdě odpoledne,“ pokračoval. Sklopil zrak. „Slunce zapadalo. Ani bych to nevěděl, ale hlídku měl takový budižkničemu, tak jsem ho šel zkontrolovat.“

„A pak?“ pobídla jsem ho.

Richard hleděl na své ruce.

„Tim byl…“ Hoch nedokončil větu.

„Zastřelen?“ ozval se Richard.

„Ano, pane.“

„Ale jak?“ chtěla jsem vědět. „Jak se to mohlo stát, když byl v zákopech, bezpečně schovaný?“

Theo chvíli mlčel. „Mám dojem… Mám dojem, že se mi to jevilo tak, že… se postavil.“

„Máte dojem?“ podivil se Richard.

Pohlédla jsem rychle na svého manžela. „Myslíte nad…“ Zvedla jsem ruku, protože jsem si nebyla jistá, jaké slovo použít.

Theo odvrátil zrak, jako by ho zaujalo něco venku za oknem. „Ano. Hlavu měl nad předprsní. Viděl jsem bohužel jen, jak se postavil a…“ Chlapec se zarazil a nebyl si jistý, zda to má doříct. Podíval se na nás, z jednoho na druhého. Chvíli bylo ticho. „Faktem je, že když se takhle neustále krčíte, tak z toho jste…“

„Ano, jistě,“ souhlasil Richard.

Ale já jsem se k němu naklonila. „Říkal jste, že zapadalo slunce. Třeba si myslel, že ho nebude vidět.“

Theo zoufale polkl. „Ještě nebyla tma.“ Vzhlédl ke mně. „Nedostali jsme rozkaz útočit.“ Zarazil se a pak zamumlal. „Víte, není mezi námi jediný, kdo by nepocítil tuhle potřebu.“

„Zaútočit?“ vyhrkla jsem.

Ale Theo neodpověděl. Jen pohlédl na Richarda.

„Byl jsem u něho jako jeden z prvních,“ řekl a pak začal o tom, že už bylo pozdě, když k Timovi doběhl. A že jeho matka si myslela, že by mě to mohlo uklidnit.

Než předjelo auto, nějak se nám všem dařilo předstírat, že Theo nevyslovil to, co vyslovil, a že nenaznačil to, co naznačil. Myslela jsem na kulku, která Tima zasáhla, jak už teď víme, do obličeje. Do lícní kosti nebo do čela nebo do spánku, kde mu jako dítěti pulzovala krev. Prostě se jen tak postavil. Nakonec to bylo rychlé. Rychlé.

Konečně se objevila hlava paní Fossettové.

„Jake vás odveze na nádraží,“ řekla jsem.

Oba s Richardem jsme došli ke vchodovým dveřím a mávali rukou na pozdrav, dokud auto nezmizelo za živým plotem a Theo Stainforth také nezdvihl ruku. Takhle mohl dopadnout Tim, pomyslela jsem si. S podobným zraněním.

Krokusy, které Jake zasadil, vyrážely ve světle fialových a modrých odstínech. Byl to první den, kdy stát na čerstvém vzduchu už nebylo nepříjemné. Možná proto jsem okamžitě nezavřela dveře. Místo toho jsem chvíli zůstávala na schodech, abych se zhluboka nadechla. Richard setrval po mém boku. Fossettovi, kteří jako by tušili, co bude následovat, se vytratili.

Aniž bych na Richarda pohlédla, jsem zašeptala. „Co řekneme lidem?“

„O čem?“

„No, o tom, co viděl.“

„Co se domníval, že viděl,“ odpověděl Richard klidně.

Obrátila jsem se k němu. „Myslíš si, že se mýlil?“

„Ten hoch si toho zjevně hodně prožil…“ Vešel zpátky do domu a zamířil ke své pracovně.

„Myslím si, kdo ví, co se tam dělo.“ Pokynul směrem ke své paži.

„Ty nechceš vědět, co se stalo,“ zaútočila jsem.

Opřel se dlaněmi o stůl. „K čemu by to bylo dobré?“

Odsekla jsem mrazivým tónem: „Ty už jsi to určitě věděl!“

„O co ti proboha jde?“

„Tajil jsi to přede mnou. V tom telegramu. Co to znamená. Paní Bensonová mi řekla, že „padl“ znamená něco divného. Nemusíš mi lhát.“

„Proč bych ti proboha lhal?“

„Nemyslela jsem lhát. To jsem neměla na mysli.“

Přestal se opírat o stůl a postavil se zpříma proti mně.

Odvrátila jsem zrak. „Ale měli bychom aspoň napsat velitelům z Timovy jednotky…“ Odmlčela jsem se. „Abychom si byli jistí.“

„Nic takového neuděláme.“

„Vidíš? Nechceš to vědět.“

„Nemůžeš někoho žádat, aby splnil svou povinnost,“ řekl, „a šel bojovat za svou vlast, a pak se v tom šťourat.“

Opět nabyl svého klidu a vysvětloval mi to jako nějakému dítěti. V tu chvíli jsem ho nenáviděla.

„Byl jsi to ty,“ osočila jsem ho, „kdo chtěl, aby narukoval.“

Rozšrouboval pero, aby ho naplnil, ale zastavil se a zahleděl se na mě.

„Chtěla jsem, aby počkal na povolávací rozkaz,“ pokračovala jsem. „Každý den, když byl doma, jsem ho přesvědčovala, ale ty jsi neudělal nic.“

Stále si zachovával svůj klid a odložil polovinu pera na stůl. „Odvedli je brzy nato. Nevíme, jestli by se to vyvinulo jinak. Mohlo to dopadnout hůř.“

„Ale mohli jsme jej toho ušetřit. Třeba o týden nebo o měsíc…“

„Chtěl sloužit se svými kamarády.“

„A ty jsi chtěl vypadat dobře před těmi svými,“ odsekla jsem.

Pak se pohnul, vyrazil jako pružina, až jsem vyděšeně ustoupila o krok do dveří, ale jakmile promluvil, dokázal se ovládnout a hlas mu zněl klidně.

„Byla jsi to ty, koho zajímalo, co řekneme lidem.“

Zavřel mi dveře těsně u tváře, udělal to jemně, i když rozhodně. Zůstala jsem sama v chodbě na studené dlažbě, jen já a vedle schodiště hodiny odměřující čas.

Vyšla jsem nahoru a zabořila tvář do polštáře, zavřela jsem oči a plakala. Blůzu jsem měla za chvilku teplou, zavlhlou a pomačkanou. Nebylo to poprvé. Pomyslela jsem si, že kdybych tak zůstala ležet dost dlouho, mohla bych umřít. Vyžadovalo by to jen vytrvalost.

Když se za oknem zešeřilo, ozvalo se zaťukání. Nereagovala jsem a dveře se otevřely. Cítila jsem, jak si Richard sedl na kraj postele, tak aby ode mě byl v bezpečné vzdálenosti.

„Drahoušku,“ oslovil mě. „Pojď dolů na večeři.“

„Nemám hlad,“ odpověděla jsem.

Richard nesnášel, když se neovládl. Proto přišel nahoru. Aby napravil své momentální selhání. Ležela jsem a uvědomovala jsem si, že kdybych sestoupila dolů a navečeřela se, tak bych v Richardovi vyvolala pocit, že je vše v pořádku, tak jak to má být. To mě dovádělo k šílenství.

Moje tělo mě však zradilo. Kručelo mi v břiše, a abych to zamaskovala, posadila jsem se a přehodila nohy přes okraj postele. Pozoroval, jak se sunu dolů.

Pak prohlásil: „Kéž by sem Stainforth nikdy nepřišel.“

Dole byla připravená ryba s bramborami a jarní kapustou. Maso bylo vysušené. Odhaduji, že paní Fossettová byla rozrušená. Vždycky měla ve zvyku poslouchat za dveřmi. Bez ohledu na to jsem se pokorně pustila do ryby. Pečlivé vybírání kostí mě uklidňovalo. Fossett postával nervózně kolem, velkýma zarudlýma rukama chrastil stříbrným nádobím, které přinášel a zas odklízel ze stolu. Dobře jsem věděla, že mám mlčet. Richard neměl rád, když se mluvilo před služebnictvem.

Poté co Fossett odešel, seděli jsme ještě chvíli u nedopitého vína. Jindy bychom se jeden nebo druhý na něco vymluvili a zmizeli, avšak tentokrát ne. Asi jsme oba věděli, že se nemáme na co vymluvit. Richard byl ve tváři zarudlý a vypadal unaveně.

Myslela jsem si, že bude lepší mlčet.

Ale nakonec jsem pronesla: „Problém je v tom, že je to moje vina.“

Richard pozdvihl hlavu. „Jak to může být tvoje vina?“

„Mám na mysli, že je to můj zasloužený trest. Nemám pravdu? Nebo možná náš.“

Nepodíval se na mě. Cítila jsem, jak se z rozrušení červenám.

Vešla paní Fossettová s tácem. Měla napuchlé oči. „Promiňte,“ omlouvala se.

„To nevadí. Stejně už jsme se chystali odejít,“ ujišťoval ji Richard. Vstal a odložil ubrousek.

Oblečení měl nažehlené a naprosto dokonalé jako ráno, zatímco já jsem si uvědomovala, jak mám všechno pomačkané a vlasy rozcuchané.

Klidným hlasem pokračoval k paní Fossettové: „Pokud byste měla chvíli, mohla byste zamést kolem plyšového křesla v zimní zahradě.“

„Zajisté, pane,“ odvětila.

Následovala jsem ho do haly a předpokládala jsem, že půjde do obývacího pokoje, kde Fossett rozdělal oheň. Ale Richard se zastavil na nablýskaných dlaždicích, zamumlal něco o tom, že si půjde lehnout, a těžkým krokem vystoupal po schodišti.

To bylo naposledy, kdy jsem ho viděla, jak něco takového dělá.

Tehdy v noci se mi ten sen zdál poprvé. Polneath. Vycucávám pomeranč. Odněkud je slyšet zvuk padajícího trámu. Mám pocit, že jsem někde venku a nejsem dostatečně oblečená.

Po tom telegramu jsem se nastěhovala do Timova pokoje, protože jsem měla dojem, že už nemá smysl dál něco předstírat. Byla to malá místnost v přední části domu, kde se nacházely tři větší pokoje pro hosty, kteří k nám však zavítali jen hodně zřídka. Tim si vybral ten nejmenší, protože se mu zdál útulnější. Žádné temné kouty, žádné zlověstné skříně.

Probudila jsem se ze snu a mezi závěsy do místnosti pronikalo ranní světlo. Nějakou chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, že opravdu nemohu cítit kouř. Postel byla tak úzká, že mi nedovolovala nikterak se převalovat. Byla jsem zpocená. Ležela jsem a měla jsem dojem, že v místnosti někdo je. Že se Tim vrátil. Byl to takový přesvědčivý pocit, takový dozvuk jeho existence. Byl pod postelí. Bála jsem se podívat se tam, styděla jsem se za to, že se bojím.

Doplazila jsem se ke kraji postele, zadržela jsem dech a nakoukla tam.

Nic.

Znovu jsem ulehla a opět začala dýchat. Proč se mi zdálo o Polneathu? Avšak věděla jsem moc dobře proč.

Zasloužený trest. Po třiceti letech přišel účet.

Dolehly na mě události předešlého dne. Návštěva Thea. Co měla jeho matka za lubem, že ho k nám poslala? Těžko jsem to chápala, ale určitě měla škodolibou radost. Podívejte, tady je můj syn a je skoro celý. A pak Richard. Jediný ze všech se mě otázal, k čemu by bylo dobré se vyptávat. Věděla jsem však, že mi to nedá pokoj, dokud si nebudu jistá, že je to tak, jak si myslím. Že Timova smrt je moje vina. Dokud se nedozvím, jestli je to, co Theo Stainforth naznačoval, pravda.

Rozhodla jsem se, že se Richardovi vzepřu. Napíšu nějakým důstojníkům, po jejichž boku Tim bojoval. Zamyslela jsem se a pak jsem zavolala paní Fossettovou, aby mi připravila koupel.

Řekla mi, že Richard ještě není vzhůru, a připravila mi mýdlo, ručník a džbánek na opláchnutí vlasů. Pronesla, že doufá, že pána dnes nebudou obtěžovat žádné návštěvy.

Odpověděla jsem jí, že jsem si jistá, že nebudou. A že by možná ocenil kávu v posteli.

Počkala jsem, až odejde, a teprve potom jsem si svlékla noční košili. Vlezla jsem do vany. Voda byla příliš horká, ale nechala jsem nohu tam, kde byla, dokud si teplotě nepřivykne.

Slyšela jsem, jak se paní Fossettová vrací nahoru a opatrně našlapuje s plným tácem.

Zavrzání dveří do ložnice.

A pak se ozvalo řinčení porcelánu, panický křik a rychlé dusání na schodech.

2.

1888

Vyšetřovací výbor stanovil datum a čas smrti Williama Tremaina na 23. prosince 1888 k ránu. Když zemřel, seděla jsem v kuchyni, pohroužena do svých myšlenek, pila čaj a sledovala čas. Otec se zpozdil, ale nebylo to poprvé, kdy jsem poslouchala, jak hodiny odbíjejí půlnoc. Byla jsem sama a čekala jsem. Všichni si pravidelně nechávali svůj akutní stav na dobu, kdy se předpokládalo, že otec bude doma v posteli nebo aspoň u ohně s nohama nahoře. V tomto předvánočním čase sklouzly včera jakémusi tažnému koni postraňky a muže, který se je snažil zvednout, zvíře pokopalo. Pak upadl obecní konstábl a měl kromě běžného nachlazení a revmatizmu modřiny a nepěkně vyvrtnuté zápěstí. Otec se vlastně celý týden skoro nezastavil, a když se smrákalo a přišel předák z pracháren oznámit, že jeho ženě odtekla plodová voda, uvažovala jsem, že si s otcem důrazně promluvím a budu trvat na tom, aby zavolal někoho z Trura. Otec odešel před několika hodinami sám. Dokončila jsem všechny své povinnosti, poslala paní Humphreyovou domů, usadila jsem se a čekala. Přestože byl salon vánočně vyzdobený, rozhodla jsem se počkat v kuchyni, kde hořel oheň a jediným znakem blížícího se svátku byla velká šunka chladnoucí u sporáku.

Předák naštěstí bydlel ve vesnici. Počasí se toho dne po týdnech mrznoucího deště umoudřilo, jen stále foukal vítr a cesty byly příšerné. Snažila jsem se otce přesvědčit, aby jel kočárem, ale měl rád svou starou kobylu Tess, přestože cesta po farnosti na ní nebyla o nic rychlejší, než kdyby šel pěšky.

Vstala jsem, přecházela jsem po kuchyni a dívala se do skla na krbu. Pravdou bylo, že mě tížily myšlenky na svátky. Hleděly na mě moje obyčejné modré oči, teď v šeru kuchyně temné. Prohrábla jsem si vlasy, nyní spíš tmavě hnědé než nazlátlé. Chyběla mi kamarádka Edith, která se na podzim provdala. Teď už bude ve svém novém domě v Londýně připravovat dárky pro své sousedy nebo chodit na koncerty. Při pohledu do skla mi bylo jasné, že já St Rumon’s nikdy neopustím, nikdy se neosvobodím od své povinnosti pomáhat otci s pacienty, od zbytečné snahy řešit bolesti na hrudi dělníků z prachárny, od otevírání dveří, zatímco otec v prachárně v Polneath bude ošetřovat rozdrcený palec nebo náhlou bolest v kříži.

Ozvalo se zavrzání, odvrátila jsem zrak od skla, ale nic. Při každém závanu větru v holých větvích stromů jsem si pomyslela, že se otec vrací domů. Nikdy jsem neměla porody ráda, protože se zničehonic mohly příšerně zvrtnout, a každý další byl jen připomínkou těch, kteří to nepřežili. Některé dopadly šťastně, dítě i matka přežily, ale jindy zemřely, jako moje matka a bratr, když mi bylo dvanáct. Vítr kvílel v komíně, přidusil oheň a z kamen se začalo kouřit. Poodstoupila jsem, abych si ochránila spodničku, kterou jsem si vzala ten den čistou. Zdálo se, jako by tahle noc ve své tmě vychytávala a pohlcovala všechny ty předchozí noci, které nakonec splývaly v jednu. Jak se matka rozčilovala, jakmile byl otec u porodu.

Ale porody, nemoci a nehody patřily k životu. A v poslední době se nic hrozného nedělo. Otec to zvládal, většinou se mu dařilo spát sedm hodin a jíst třikrát denně. Dohlížet na to byla vždycky moje náplň dne – moje jediná náplň dne, teď, když už tu Edith nebyla. Stála jsem u ohně, abych si zahřála nohy, a štípala se do tváří. V kostele jsem zaslechla, jak nějaká žena říká, že devatenáct není věk na vdavky. Ale já osobně jsem se cítila stará. Naslinila jsem si prst a uhladila si jedno obočí a pak druhé. Editina sestra mě požádala, abych jí pomohla sedmadvacátého s večírkem se šarádami. Asi půjdu, přestože je Rose i její kamarádky o dva roky mladší. Už to nikdy nebude takové jako dříve. Budou tam sice nějací muži, ale žádný, kterého bych neznala, takže okoukané zboží. Ale od té doby, co se otec stále častěji zmiňoval o panu Boscawenovi, oblastnímu koronerovi, vlastníkovi velkého bílého domu na kopci, mi začali připadat ostatní muži přijatelnější.

Co se Edwarda Tremaina týče, tak ten na večírek určitě nepůjde. Ani by nemohl, i kdyby chtěl. Podle mých propočtů mu ještě neskončil smutek po manželce.

Uvažovala jsem, jestli šaty, které jsem měla na sobě na Editinu svatební hostinu, budou dobré.

Otec konečně dorazil. Zaslechla jsem tlumené bouchnutí vchodových dveří, které narazily do věšáku na kabáty. Vylila jsem připravený čaj, který se louhoval příliš dlouho, a dala vařit vodu na nový. Otec vešel a vypadal, jako by z něho někdo vysál veškerou mízu. Ale zdál se mi veselý.

Vstala jsem a vzala od něho kabelu. „Oba jsou v pořádku?“

Přikývl. „Je to chlapec.“

Posadila jsem se a přistrčila k němu hrnek.

„Už mají jméno?“

„Noel.“ Postavil šálek zpátky na talířek. Byla to dost levná souprava, ale konečně jsem se zbavila matčina svatebního servisu. Hrnek zacinkal, jak se otec snažil vytáhnout prst z ouška.

Usmáli jsme se. Tohle děláme už několik měsíců. Otci se třese ruka a já předstírám, že to nevidím.

Položila jsem kabelu na stůl a pokynula jsem směrem k talíři s chlebem a džemem. „Poslední angreštový.“ Posadila jsem se proti němu.

Najednou jsem se cítila strašně unavená, ale spokojená. Tyhle chvíle jsem milovala. Od matčiny smrti připadlo tohle ponocování mně. Pořádali jsme s otcem tyto „půlnoční hostiny“ ze zbytků jídel. Paní Humphreyová to poznala jen podle drobků druhý den ráno, kdy už bylo pozdě nás za to vyplísnit. Dokázala jsem si vychutnat vzrušení z těžkého porodu nebo jiného naléhavého případu, až když bylo po něm.

„Psala mi Edith,“ řekla jsem.

Otec měl džem na obou stranách kníru, ale rozhodla jsem se mu to povědět, až dojí.

„Ano? A co psala?“

„Nevím. Schovám si to až na Vánoce, protože do té doby mi další dopis nepřijde.“

Přikývl. Džem na kníru se zatřpytil.

„Zajímalo by mě, jestli už mají nějaké pevné datum na tu Paříž,“ poznamenala jsem.

Teď už mi Edith mohla dělat garde. Byla to jediná světlá vyhlídka. Nyní byla jiná situace, než když jsme o tom spolu snívaly. Tehdy jsme věděly, že nemá smysl žádat o svolení. V současné době byla naše cesta bez jakékoliv diskuze korektní. Její manžel byl rozumný člověk, expert na železnice.

Otec odložil krajíc a ucítil zbytky džemu kolem úst. Chvíli se věnoval pečlivému olizování, a teprve potom řekl: „Moje milá, Edith třeba nebude moct… teď když je vdaná, třeba nebude moct…“

Hodiny odbily jednu po půlnoci. A právě v tu chvíli se ozvalo zabušení.

Zaváhala jsem, ale pak jsem zamířila ke dveřím. Chtěla jsem opravdu trvat na tom, ať jedou do Trura, nebo ať počkají do rána. Byl to však koroner Boscawen. Že by byl nemocný? Nevypadal na to. Ale bylo na něm vidět, že utíkal.

„Požár!“ vypadlo z něho. „V Polneathu.“

Nepříjemně se mi sevřel žaludek. Prachárna. Všichni v St Rumon’s měli hrůzu z požáru.

„Teď v noci?“ podivil se otec. Přestal si zavazovat tkaničky u bot a zvedl hlavu, aby pohlédl na Boscawena. „Kolik je zraněných?“

Boscawen byl zadýchaný a zarudlý ve tváři. „Nejde o prachárnu. Ale o ten velký dům.“

„Už je uhašený?“ zeptala jsem se. Balila jsem otci kabelu. Na vydrhnutý kuchyňský stůl jsem poskládala nejrůznější zakrvácené hadry a podržela jsem proti světlu láhev s morfiem. Po souhlasném Boscawenově pohledu jsem láhev vrátila na místo.

„Když jsem odcházel, už ho měli pod kontrolou. Nerozšířil se mimo severní křídlo. Zasáhl Tremainovu kancelář v přízemí a nahoře jednu z ložnic používanou služebnými,“ vykládal v rychlosti. „Služebná ztratila hlavu. Chytla jí sukně a skončila v rybníku. Nebyla při vědomí, ale dýchala. Kuchařka si podvrtla kotník a Tremain se mi zdál trochu ožehlý, ale…“ Pokusil se chytit dech. „Myslím, že nejvíc to schytala ta služebná.“

„A pan Edward?“

Boscawen na mě pohlédl. „Zdál se v pořádku.“

Otec se natáhl pro kabelu. „Doufám, že ji udržují v teple…“

Odložila jsem zástěru a stočila ji. Když jsem si zapínala kabát, otec pozvedl obočí.

„Jdu taky,“ řekla jsem pevně.

„Jsem tu pěšky,“ omlouval se Boscawen.

Zeptala jsem se otce, jestli mám osedlat Tess, ale namítl, že ji zrovna otřel a připravit ji by trvalo déle, což za to nestojí. Prý může jít klidně pěšky. Neprotestovala jsem, jen jsem zakryla oheň a následovala je ven.

Snažila jsem se přesvědčit sama sebe, že mám nervy pocuchané kvůli tomu, že jsem se hněvala kvůli porodu. Lidé se mohli nadýchat kouře, přemýšlela jsem. Mohou být podchlazení, mírně popálení. Rány namažeme mastí, doporučíme klid na lůžku, inhalaci. Uklidnilo mě procvičit si diagnózy a léčbu. Pan Edward je v pořádku, ujišťovala jsem se. Ale měla jsem pocit, že se stalo něco hrozného.

Vydali jsme se zkratkou, cestou lemující spodní konec Polneathského lesa, který se táhl skoro dva kilometry po obou stranách prachového mlýna a do kterého chodil starý pan Tremain, otec pana Edwarda, na lov. Nejednou jsem mezi stromy zahlédla starého Tremaina s flintou zavěšenou přes rameno, jak se krčí za zdí, aby ho nebylo vidět, a počítá do sta, než zase půjde dál. Někdy přibil vak s jezevci na sloupy u vrat do továrny, snad aby jejich tělíčka, vysychající ve větru, varovala lidi, aby se nepřibližovali. Ale tentokrát na sloupech nebylo nic. Vrata byla otevřená, a tak jsme zamířili na cestu procházející prachárnou. Otec šel uprostřed a my jsme museli zkrátit krok, aby nám stačil. Šla jsem těsně vedle něho, abych ho ochránila před větrem, který burácel v korunách dubů, jejichž větve se nám téměř spojovaly nad hlavami.

Muži pytlačili v Polneathských lesích. Zdi kolem něj byly sice vysoké, ale stromy u nich rostly tak blízko, že se tam po nich dalo přelézt. Méně hbití chlapi se do obory připlížili ve dne a schovali se tam až do tmy. Tremain se rozčiloval, kolik utratí za olověné kulky. Na zajíce a králíky stražil malá tenká oka. Zbraň používal, jak říkal, jen na ptáky a lidi. Paní Humphreyová mě vždycky nabádala, abych se Polneathskému lesu vyhýbala. Nikdy jsem tam nešla sama a nikdy bych tam nešla v noci. Někteří lidé tvrdili, že Tremain není tak hrozný, že je jen trochu nabručený, ale i kdyby tomu tak bylo, a i kdybych se nebála pytláků, ještě existovala hloupá báchorka o duchovi, žijícím v těchto lesích. O žlutém duchovi, dítěti. Nikdo ovšem nevěděl, čí dítě to bylo a kde ten příběh vznikl.

Nesvítili jsme si, protože na cestu bylo dobře vidět ve světle měsíce, které pronikalo mezi honícími se mraky a díky němuž jsme dokázali rozlišit světlejší cestu od tmavého lesa. V továrně jsem byla naposledy někdy zjara, kdy se do prachového mlýna dostala sova. Jeden z dělníků říkal, že se Tremain nestará o měděné podložky. A teď to vidíte. Ta sova musela do zařízení zanést kamínek, protože dvě drtičky vybouchly. Tu ránu jsme slyšeli až u nás doma. Naštěstí nebyl nikdo vážně zraněn. Pouze jeden předák měl ve tváři kamenné úlomky. „Máte štěstí,“ řekl otec, poté co si předák sedl na kámen a otec si připravil pinzetu.

Bylo to úplně jiné než tenkrát, když jsem byla malá. Stále se mi vybavuje ten hlasitý zvuk. Matka říkala, že bylo štěstí, že strýc z té práce už odešel. Exploze pohnula kameny, které teď byly porostlé mechem, a část vnitřního zařízení továrny se našla na stromě vzdáleném dobrý kilometr. Vymlátila okna správcova domku, vzdáleného necelý kilometr odtud, ale ani se nedotkla velkého domu, schouleného před tlakovou vlnou za vysokou zdí.

Když se do objektu dostala loni na jaře sova, tehdy jsem Edwarda Tremaina nezahlédla. Jenom jeho otce, který zvýšil hlas na továrního tesaře. Starý Tremain byl typem člověka, který měl dojem, že ho neustále někdo podvádí. Jakmile se něco napoprvé nerozběhlo, kopl do toho a koukal, jestli to takhle půjde. Považoval se za chytrého, ale propil spoustu peněz a během let se z něho stal skrblík.

Tremainův syn byl jeho pravým opakem. Byl opravdu chytrý a štědrý a ve vesnici ho měli rádi. Lidé léta doufali, že převezme továrnu, vnese do ní nové způsoby práce, ale nikoho by ani nenapadlo to, že ho před bezmála rokem nakonec zpátky do Polneathu přivede smrt jeho mladé manželky. Po celý rok jsem ho vídávala pouze v kostele, kde mi připadal křehký, vyhublý a něžný. Jeho syn William, to byl milý, statný chlapec. Edward se choval jako milující otec. V tom se od starého Tremaina, který byl na lidi tvrdý, lišil.

Prošli jsme kolem továrních budov, vítr bičoval holé stromy, které zde byly vysazené, aby udržovaly vlhkost a chránily před tlakovou vlnou způsobenou možným výbuchem. Zvuk větví narážejících o sebe přehlušoval zurčení jemné sítě vodních kanálů, vodopádů a potůčků, jež poháněly vodní kola a zvlhčovaly vzduch. Drkotala jsem zuby, ale nebylo to pouze zimou. Už dlouho jsem po Edwardu Tremainovi bláznila. Jen před několika dny jsem se modlila, aby se něco stalo a mně se podařilo být v jedné místnosti s Edwardem Tremainem. A podívejte se.

Nikdo přece nebyl vážně zraněn, přesvědčovala jsem se. Už na něho nebudu myslet.

Otec zpomalil, aby popadl dech, a i já s Boscawenem jsme ubrali na tempu. Když jsme teď jeden druhého slyšeli, Boscawen prohodil: „Doufám, že bude ta služebná v pořádku. Jeden muž ji vytáhl, myslím, že to byl zahradník…“

„Jake,“ řekla jsem. „Jake Feltham.“

Otec na mě pohlédl. „Ano, myslím, že by to mohl být on.“

„A co ten chlapec?“ zeptala jsem se Boscawena.

„Pan Edward ho hledá.“

„William se ztratil?“ podivil se otec.

Boscawen máchl odmítavě rukou. „Hrozně se vyděsil. A někam utekl. Požár byl jen v části pro služebnictvo, jak jsem již říkal. Kuchařka i služebná jsou obě venku.“

Znovu vyrazil a my ho následovali. Objevila se protitlaková zeď, zarostlá mladými stromky a mechem, s malým otvorem, kudy mohl člověk prolézt. Vyšli jsme u rybníku. Ze tmy se vynořil dům. V jedné z přízemních místností se svítilo. Vzadu u severního křídla to zářilo mnohem víc. Muži běhali sem a tam a pokřikovali na sebe. Když jsme došli blíž, poznala jsem jednoho z Boscawenových lidí a správce. Oba byli zsinalí v obličeji.

„Oheň už je díkybohu uhašen,“ ozval se správce. „Jen v pánově kanceláři je hrozná spoušť.“ Ztišil hlas. „Vypadá to, že oheň vznikl tam a rozšířil se do patra. Nedokážu vysvětlit jak.“

V tu chvíli se v otevřených dveřích do severního křídla zjevil starý Tremain a odhodil prázdný kýbl. Boscawenův člověk přikývl, připravený vydat se k rybníku, aby naplnil další nádobu. Spatřila jsem, jak ze dveří vyšel Jake a vzal od něho kbelík, zatímco se Tremain došoural k nám. Přes noční košili měl přehozený kabát a nad vysokými botami mu koukaly holé nohy. Při pohledu na šedé chlupy pod krkem jsem odvrátila zrak. Nebyl to on. Obvykle to byl ramenatý nafoukaný postrach okolí. Teď byl pobledlý a vypadal staře, ale když promluvil, ozval se jeho obvyklý tyranizující hlas.

„Cardewe. Přišel jste se podívat paní Blyové na nohu?“

„Pan Boscawen říká, že máte popáleninu, kterou bych měl vidět,“ řekl otec. „A stav té služebné prý také není dobrý.“

Boscawen si zjevně dělal starosti, protože se zeptal Tremaina: „Už jste našli toho chlapce?“

Treimanovi se roztřásl ret a rychle se odvrátil. „Stále ho hledáme.“ Prudce se obrátil a pokynul nám, ať ho následujeme. „Ženy jsou v jídelně.“

Šli jsme za ním kolem rybníku, na terasu s francouzskými okny. Ucítila jsem oheň. Jako milíře u brány do továrny, když po pálení vychládají.

Vešla jsem dovnitř v závěsu za otcem. Prostorná jídelna byla ozářená prudkým rudým světlem. Někdo rozdmýchal hranici z hromady třísek a přiložil najednou příliš mnoho polen, takže plameny šlehaly hodně vysoko. Edwarda nebylo nikde vidět, ale u stolu seděla kuchařka, paní Blyová, jako by čekala, až bude obsloužena. Kašlala a při každém záchvatu se roztřásla. Byla zahalená do ubrusu, aby si zachovala důstojnost a ochránila ostatní před pohledem na svůj noční úbor.

Služebná ležela na gauči, který stál nejblíže ohni.

„Měla by se převléknout,“ prohlásil otec a zkontroloval pulz. Ale s nikým to ani nehnulo. „Jak se jmenuje?“

„Agnes,“ odpověděla paní Blyová a rozkašlala se.

„Draperová,“ pronesl starý Tremain přes otcovu hlavu směrem k Boscawenovi, který klečel na koberci.

Boscawen zamračeně přikývl. Tremain poodešel ke krbu, aby nebyl v centru dění. U francouzských oken se ozval hluk a všichni jsme vzhlédli.

Vešel Edward Tremain.

Stejně jako jeho otec měl na sobě noční košili, ale kromě ní i kalhoty. Přes to měl oblečený kabát. „Už se vrátil?“ Obličej měl zarudlý a třásl se mu hlas.

„Dej se trochu dohromady,“ poručil mu otec nazlobeně.

Být svědkem toho, jak se chová nepatřičně a je pobledlý, působilo podivně uklidňujícím způsobem.

Edward se zdrceně obrátil a zahleděl se směrem k rybníku. „Kde může být?“ zašeptal a opřel se čelem o chladné sklo.

„Pulz má stabilní,“ pronesl otec, a to mě přivedlo zpátky k mým povinnostem. „Podej mi čichací sůl, Ivy.“

Služebná Agnes ležela bez hnutí, ale po chvíli se jí zachvěla víčka a začala se jí vracet barva do tváře.

Přiložil jí lahvičku k nosu a Agnes téměř okamžitě otevřela oči. Zadívala se na nás, pak na Edwarda.

„Je…“ S námahou se přerývaně nadechla. „Je v mém pokoji.“

Ve vyšetřovacím spise stálo, co Agnes Draperová řekla, ale ne výraz přítomných poté, co to vyslovila. Neobjevilo se tam, že Edward Tremain vyrazil ke dveřím, že starý Tremain chvíli stál, než to pochopil, a pak se rozběhl za ním, že otec, Boscawen a já jsme je následovali, klopýtali jsme, nezastavovali jsme se podle zavedených zvyklostí, ani jsme nepřidržovali jeden druhému dveře. Obešli jsme rybník, vstoupili jsme dveřmi do severního křídla s Jakem v závěsu, vyběhli jsme nahoru po schodišti, kde mě silný zápach spáleniny dráždil v nosních dírkách. Viděla jsem, jak Edward vešel do komůrky služky otevřenými ohořelými dveřmi a Tremain hned za ním. Když jsem se ocitla v místnosti, Edward klečel na zemi.