Die Rückkehr zu dir by Fabian Wollschläger

© 2021 by Arkana Verlag,

a division of Penguin Random House Verlagsgruppe GmbH, München, Germany.

Translation © Vladimír Čadský, 2023

ISBN 978-80-242-9379-0

Obsah

Předmluva

Já

Kdo jsem já?

… Ty

Dimenze těla

Dobrovolné zajetí

Tvůj konec ještě před smrtí

Existence bez těla

Dimenze ducha

Relativní absolutno

Falešná svoboda

Bezduché bytí

Mezi nebem a peklem

Člověk a ráj: soud nás od něj odděluje

Přestaňme soudit

Neosobní osobnost

Moře v kapce

Vymyšlený myslitel

Od skutečnosti k pravdě

Nasycení nenasytného já

Pravda v iluzorní realitě

Uzdravující utrpení

Divadlo klamu (jako vstup do pravdy skutečnosti)

Duchovní prázdnota místo duchovního učení

Uzemněním do nebe

Naplněni něžným dechem našeho nekonečného a věčného bytí

Učeň jako klíč k hermetickému učení

Zbavme se vnitřního neklidu

Zjednodušená dualita

Končící koloběh

Příčina bez následku

Stejné pohlaví

Odděleno, a přece spojeno

Uvědomělé bytí

Cíl na začátku

Být, aniž bychom mysleli

Bezejmenná stejnojmennost

Lidská kapka božského zřídla

Kdo v sobě má lásku, spočine v Bohu

Znovuzrození do života bez smrti

(Tichá) píseň (hlučícího) života

Bez metody ke svobodě

Já být svobodné nemůže

Jak je to se spirituálním cvičením

Přijetí bez volního úsilí

Obtížnost prostého bytí

Demystifikace osvícení

Zvuk ticha

Nekonečnost konečného

Věčnost momentu

Zamčený zámek

Buď svobodný i ve vězení

Lehkost tíže

Meditativní bytí

Život v souladu

My

Nevyhnutelná cesta

Láska

S láskou

Pokud jsou v této publikaci odkazy na webové stránky třetích osob, za jejich obsah neručíme, nejsme totiž jejich autory, odkazují jen na stav
těchto stránek v době prvního vydání.

Tato kniha vyšla nejdříve vlastním nákladem
roku 2020 pod názvem Návrat k životu.

Pokud jde o vědění, jsem někdo.

Pokud jde o moudrost, nejsem nikdo.

V lásce jsem já.

Předmluva

Chtěl bych tě pozvat, aby ses se mnou vydal na cestu.

Na cestu ke konci prázdnoty a k začátku nekonečnosti.

Na cestu do středu každého momentu tvého života.

Na cestu zpět k tobě samému.

Slova v této knize jsou víc než jen autorovy představy zachycené písmeny. Napsal jsem tato slova dříve, než si je přečteš. Přesto se zrodily z rozhovoru, který jsem s tebou vedl již při psaní. Tato kniha tak nevděčí za svou hodnotu mně. Svého významu nabude až díky tobě.

Smyslem této knihy jsi totiž ty. Slouží jedině tobě, abys ukončil své nekonečné hledání.

To, co hledáš, nenajdeš v odpovědích někoho jiného. Na naší cestě se tě proto občas na něco zeptám. Tyto otázky ti nebudu pokládat jako někdo cizí, ale jako milující přítel. Umožní ti, aby ses podíval zpět na něco, co jsi nikdy neztratil, ale co přesto hledáš, protože to už dlouhou dobu nedokážeš vidět. Nech slova hovořit skrze své srdce a dovol hlasu svého srdce zaznít ve své hlavě. Obracím-li se na srdce, pak neapeluji na tvé city, ale na pravdu, po jejímž počátku všichni toužíme. A obracím-li se k hlavě, pak nikoli k iluzi, o jejíž konec snažně prosíme. Během našich rozhovorů uvidíš, že pravda a iluze se vzájemně podmiňují, stejně jako hlava a srdce. Z paradoxů neplynou žádné rozdíly. Více než na to, co v této iluzi oddělenosti dává smysl, odkazují tyto paradoxy na jednotu, která si při procitnutí – díky osvobození od všech smyslových iluzí – uvědomí sama sebe. Ačkoli se zdá nemožné načrtnout na omezené ploše papíru svobodu bez hranic, rád bych se pomocí metaforických podobenství tohoto pokusu na naší společné cestě odvážil. Mají ti pomoci se několika málo slovy osvobodit od nepružných struktur tvých představ. Teprve pak se dokážeš otevřít pro nekonečnost, která se ti nyní zdá tak vzdálená, ale ve skutečnosti by v tuto chvíli už nemohla být blíže.

Argumentace této knihy se neopírá o přírodovědné, teologické ani ezoterické koncepty. Místo toho se duchu ovládanému pojmy snažíme zviditelnit to neviditelné, co všechny koncepty spojuje. Zajatec, který si uvědomuje své zajetí, může být osvobozen. Ale zajatec, který podléhá iluzi, že je svobodný, žádnou možnost dočkat se skutečné svobody nemá. Víra v koncepty cestu z vězení neposkytuje. Proto se věnujeme spíše rozpoznání iluzí než nalézání pravdy. Zmizí-li iluze, zbude už jedině pravda. Zbavíme-li se vší té vrtkavé víry, zůstane jen vědění. Nevede do daleka, ale ukazuje se ti hluboko v tobě samém. Nevyžaduje od tebe další kroky, ale spočívá v poznání, že abys nalezl to, po čem už tak dlouho toužíš, nemusíš nikam jít.

Abychom dospěli k tomuto konci všeho hledání, vydáme se nyní k tvým počátkům. Tato cesta nepovede kupředu, ale směřuje zpět k pramenům. Neváhej skočit do řeky slov a nech se jí pomalu unášet. Brána, kterou hledáš, na tebe nečeká až na posledních stránkách této knihy. Může být obsažena již v prvních slovech. Rozhodující není stránka, kterou otevřeš v této knize, ale stránka, kterou necháš otevřít v sobě samém. Výsledkem těchto řádek, které nás tak nenápadně a přitom nerozlučně spojují, bude nakonec nepředstavitelná nekonečnost proměnných. Někteří lidé se domnívají, že významné knihy mohou změnit svět. Po mém soudu je však kniha významná, nastaví-li čtenáři zrcadlo, aby jeho pohled pak padl na to, co tento svět opravdu mění.

Jsi-li připraven, zvu tě nyní, aby ses s očima otevřenýma vydal na cestu návratu k sobě a procitl v míru a pokoji uvědomělého bytí.

S láskou

Fabian

Já

… slovo, které v sobě spojuje úpadek i vzestup lidstva.

Jen v posledním století si chladnokrevně vedené boje vyžádaly několik set milionů lidských životů. Diktátorské režimy a xenofobní ideologie dodnes porušují základní práva mnoha národů. Vykořisťování životního prostředí ohrožuje polovinu všech živočišných a rostlinných druhů. A hladovějící děti obětují dennodenně své životy pro společnost blahobytu, která, zdá se, nikdy nedokáže utišit svůj hlad po sebezničujícím způsobu života.

Kdo měl v dějinách lidstva větší vliv na náš vývoj než já? Zavřeme-li oči a budeme-li slepě následovat hlas bezobsažných médií, nalezneme brzy viníka všech hříchů, potřebujeme totiž najít vinu mimo svou vlastní odpovědnost, potřebujeme ochránit svůj vlastní obraz. Ale ať odsoudíme kohokoli, pachatele, spolupachatele a svědky odlišuje jen míra čistoty jejich individuální minulosti. Dokud nevytrhneme kořeny, z nichž klíčí všechny naše boje, do té doby bude mír jen prchavou fantazií v hlavě stále stejného původce válek. Žádné války totiž nikdy nemají kořeny v jedné skupině, nebo dokonce v jediném člověku. Jejich jedovaté výhonky prorostly do hloubky vývoje člověka. Mohly tak zakořenit hluboce v naší nynější existenci. Chráněny příkrovem stínu i nadále ubírají z našeho společného světla, jež už jen slabě proniká zdmi, které nás zdánlivě vzájemně oddělují.

Kdo hledá mír na zemi, musí se vzdát války ve svém nitru, jinak připravuje živnou půdu pro jedovaté byliny, které jsou v našem světě čím dál patrnější. Nezadržitelně konzumujeme jejich zkažené plody a ztrácíme se v horečném snu. Nevyhneme se zprávám o nesčetných obětech lidské nelidskosti, to však sotva stačí, abychom si uvědomili svou kolektivní chorobu, jež je zdrojem halucinací pokládaných za pravdu. Strach, pochyby, zklamání, nespokojenost, smutek, hněv, a dokonce nenávist – nikoli emoce – urychlují celosvětovou přeměnu v šílenství. Vše, co si menšina uvědomuje a co většině zůstává skryto, odhaluje jen symptomy choroby, která postihla lidstvo už v raných stadiích jeho vývoje, takže tato choroba postihne každého jednotlivého člověka již v nejranějších fázích jeho života – je to zdroj našich neduhů, přesvědčení, že jsme obklopeni zdí. Zdí dělící nás od štěstí, radosti a hojnosti. Dělící nás od svobody, míru a lásky. Dělící nás od přírody, zvířat a lidí. Dělící nás od sebe samých.

Nemoc ovšem neznamená konec zdraví, ale začátek uzdravování. A tak již první kroky oddělující nás branou obsahovaly návrat k jednotě. Pán pevnosti se stává stavitelem mostu, který nás vede zpátky k našemu ráji na zemi. Ale kdo je ten, kdo nás nechá se trápit, ale zároveň nás vykoupí? Ďábli a andělé nemají rohy ani svatozář. Ten, kdo vládne našemu tělu a duchu, je rád nenápadný. Přesto však vyžaduje celoživotní poslušnost. Před více než 10 000 lety nastoupil na trůn lidstva a od té doby je stále u moci. Pro útok dává naostřit zbraně a pro obranu budovat hradby. Ale svoje vlastní ruce si nikdy neušpiní. Místo toho využívá k obraně své pravdy vojáka, který mu odpřisáhl věrnost a jen málokdy zpochybňuje jeho rozkazy.

Myslíme na něj, cítíme za něj a věříme v něj. Sníme o něm, mluvíme o něm a uctíváme ho. Milujeme ho. Ještě více, než bychom dokázali milovat někoho jiného, neboť nejdůležitější vztah v životě nemáme k jinému člověku, ale ke svému já.

Kdo jsem já?

… je nejdůležitější otázkou každého lidského života. Já je střed, okolo něhož krouží planety a hvězdy v galaxiích mého života. Vše, co následuje po slovech „já jsem…“, nutí náš život, aby se ubíral směrem, který mu určí naše já. Kdyby byla pravda to, zač se pokládám, nenacházel bych ve svém životě nic než pravdu. A pokud je naopak moje já nepravdivé, nemůže být pravda nic, co vytvořím. Můj život pak bude již napořád lží mého falešného obrazu. Kdo trpí nějakým vnitřním kazem, uchýlí se k životu, který je sám vadný. Kdo se naopak může opřít o vnitřní naplněnost, bude sám žít naplněným životem.

Náš mentální a náš materiální svět jsou vzájemně neoddělitelně spojeny. Každá vnitřní změna vede k analogické vnější změně a naopak. Avšak i když nám narození a smrt nabízí dvě stránky, podle nichž se můžeme orientovat, zůstává otázka: Která cesta vede k životu? Základní konflikt člověka nelze vyřešit rozhodnutím ve prospěch jedné strany, neboť vznikl právě z takového rozhodování. Kdo popírá nemoc, popírá i uzdravení. Jestliže nemoc naopak akceptujeme a přestaneme se křečovitě snažit obě stránky od sebe oddělit, pak na základě přesvědčení, že mezi námi a životem je oddělující stěna – což bývá zdroj většiny potíží – se dočkáme úplného zotavení.

Život jednoho každého člověka se odehrává v mezích přesvědčení, že se narodil, žije a zemře ve vytyčených mezích individuální existence. Každý jednotlivý krok, každá myšlenka a každý cit v životě kteréhokoli člověka se pohybují v mezích přesvědčení, že život plyne lineárně od narození k smrti a že skončí návratem do nicoty, z níž člověk kdysi vzešel. Tato víra vytváří půdu, na níž budujeme svůj život. Toto přesvědčení odděluje náš život od života ostatních. Vzhledem ke smrtelnosti vlastního života je však tato půda velice nestabilní. Každý pohyb, který zvenčí zasáhne do našeho života a snaží se jím pohnout proti naší vůli, se mění na zemětřesení. Místo abychom se tomuto pohybu přizpůsobili, vzepřeme se, škobrtneme a upadneme.

Poté, co se s námahou postavíme opět na nohy, může zůstat vše v klidu celé dny, týdny, měsíce i roky. Dokud se otřesy zase najednou nevrátí a nezřítí se dům, který jsme s takovou námahou postavili a jemuž říkáme náš domov. Vinu za jeho pád ovšem nenesou otřesy, ale kvalita půdy, na níž jsme si postavili svůj život. Já je nestabilní, stejně jako náš život. Sice se zoufale snažíme udržet si iluzi kontroly; stanovujeme si cíle, plánujeme cesty a začínáme stále znovu od začátku. Ale mimo těsné limity našeho života život kontrolovat nelze. Chci-li mít svůj život pod kontrolou, dosáhnu toho pouze iluzorním oddělením sebe a tebe.

Aby si já udrželo iluzi kontroly, potřebuje existenci „jiných“. S já tak vzniká prapůvodní rozdělení, z něhož vyrůstají všechny další pradíly původně nedělitelného celku. Já sice většinou chápeme jako sebe samé, ale je to jen podstatně změněný prožitek skutečného bytí, opírající se o neporozumění mezi osobní skutečností a naší pravou podstatou jako neosobní pravdy. Svým já se v nekonečnu, v němž se bezmezné temnoty dotýká světlo sluncí, redukujeme na omezený stín zrnka prachu, které nikdy nepozná svůj vlastní svit.

Tato nemilosrdná redukce vlastní osoby začíná už v dětství. Potom se celý náš život točí okolo těch několika nečetných vlastností, které jsme přijali do zrnka prachu svého já, zatímco neproniknutelné kontury nám brání ve výhledu do nekonečného světa za našimi vlastními hranicemi. Všechny naše myšlenky, emoce, naše slova a činy jsou jen výhonky, vyrážející z pletiva vazeb našeho já. To tvoří navzdory své malé velikosti jádro, jež drží pohromadě všechny části našeho života – života, který nikdy nemůže být větší než zrnko prachu, z něhož vyráží. Všechny fyzické a duchovní formy, od nových lidí po nové názory, jež z jiných světů pronikají do našeho univerza, se musí probít hustým větvovím těchto vazeb a prorazit si cestu našimi bariérami. Mají-li však cizí formu, která se nevejde do těsné obálky univerza našeho mikrokosmu, naše já jim znemožní, aby obohatily náš svět. Když na nás tyto formy přesto ulpí a ohrožují mě, můj život a mou skutečnost, začne se naše já bránit a často využije formu obrany, kterou volí všichni vojevůdci bojující o přežití – útok.

To, co označujeme jako „můj život“, jsou vzpomínky na minulé zkušenosti, které jsme jako já prožili a uložili si v paměti, abychom na tomto základě určovali další směřování svého života. Já jako to, co jsme, a náš život – to je to nejcennější, co máme. Já i můj život jsou ovšem jen dědičně podmíněné a životním prostředím utvářené kauzální struktury. Jejich kořeny tkví v zemi našeho ducha, vyrůstají na půdě našeho těla a živí se ze vzájemného působení mezi neurčitelnými podněty a předem určenými rekcemi. Tento determinismus nás spojuje s velmi omezenou projekcí naší minulosti. Zároveň nás odděluje od naší pravé podstaty a skutečného života. Oddělení já a můj, ty a tvůj a všech dalších osobních a přivlastňovacích zájmen tak nepřináší pojmy sebepoznání, ale daleko spíše je synonymem sebeodcizení. Je příčinou základního konfliktu člověka.

Nepřestáváme se hledat v sebeocenění, jež lze vyjádřit slovy já jsem a moje. Často se tak ztrácíme například ve snaze zkrášlit své tělo, zvýšit svůj sociální status, nabýt většího majetku, nashromáždit víc vědění, být oblíbenější a především být milováni. Všechny tyto změny, které se v moderním světě označují za vymoženosti či výdobytky, nám mají pomoci k tomu, abychom zvýšili hodnotu sebe samých. Ale každá z těchto snah je již předem odsouzena k neúspěchu. Nemůžeme být víc, než jsme. Naše neúnavné ztotožňování s materiálními a mentálními formami, jako je tělesný vzhled, profesní kariéra a sociální status, může sice rozšířit hranice našeho já, ale i když těsné stěny našeho já o několik málo identifikací rozšíříme, nespokojenost a nikdy neutišitelná touha dosáhnout víc stejně nepominou.

Nakonec se hledáme ve všem, co máme a co děláme, a to ať se pohybujeme, nebo jsme v klidu. Avšak místo nekonečných dálav své skutečné bytosti nacházíme vždy jen velice omezené projekce svého já, protože jsme se uzavřeli do těsných zdí svého vězení. Pokoj lze však nalézt jen mimo všechny hranice, ve skutečné svobodě. Měníme-li sebe i svůj život stále znovu a znovu neustálými změnami v kariéře a vylučováním starých představ a názorů a přijímáním nových, naše hledání nikdy neustane. Já a můj život se mohou vyvíjet určitým směrem. Ale sledovaný cíl není ani ve mně, ani v mém životě. Ať už hledáme v sobě a našem životě cokoli, jediná cesta k nalezení spočívá v poznání, kým jsme mimo svá omezení.

Až do tohoto poznání jedeme dál. Hledajíce cíl zůstáváme sedět ve vlaku svého života. Tento vlak sice může dosáhnout různých cílů, dokud nedojede do toho posledního. Jedinou konečnou stanicí na naší cestě je smrt. Jak vjíždíme do stanice smrt, díváme se z okna a myslíme si, že vidíme les, pláž, moře a nebe. Ale ve skutečnosti vidíme jen zrcadlící se odrazy sebe samých, jež chabě probleskávají zakalenýma očima našeho unaveného ducha.

Ve vlaku našeho života na nás žádná svoboda nečeká. Ve vlaku se sice můžeme pohybovat volně, vyměnit si místo, nebo dokonce i vagon, ale směr jízdy zůstává předem určen naší minulostí. Osud našeho života byl rozhodnut ve chvíli, kdy jsme před mnoha lety do vlaku nastoupili. Možná se přesto cítíme svobodní, protože v dálce rozeznáváme horizont. Ale pak zůstáváme snílky, kteří nikdy neprocitnou a nepoznají, že jejich skutečnost není reálná.

Já a můj život neskýtají žádný prostor pro svobodu. Svoboda se naproti tomu rozprostírá věčně a do nekonečna. Nemůžeme uniknout osudu, který nás očekává v bezcílném vlaku našeho života. Abychom mohli z vlaku svého života vystoupit, musíme ho nejdříve zastavit. Většinou se řítí tak rychle, že z něj nemůžeme vystoupit. Existují však chvíle, kdy zpomalí. V těchto chvílích se nám otevře vzácný pohled na dveře, které nás dělí od svobody. Jako dítě jsme těmito dveřmi do vlaku nastoupili. Nezmizely. Jen jsme na ně zapomněli. Ale stačí se rozpomenout a můžeme jimi zase projít. Jakmile se probudí skutečná podstata naší bytosti, vystoupíme ze stísněných prostorů svého života a vstoupíme do života skutečného. Naše cesta říší mrtvých je u konce. Vracíme se zpátky k životu.

Po svém návratu poprvé už nevidíme jen sebe, když se podíváme do světa. Místo toho cítíme vůni lesa, cítíme písek pláže, chutnáme sůl moře a slyšíme ticho nebe. Poznáváme pravdu tohoto světa, náš zrak se už neomezuje na lež, že jsme obraz v zrcadle, v němž se svět převléká. Obraz nás samých zůstává, ale jeho rám se otevře, aby zazářil pestrostí živých barev a zaskvěl se v novém lesku. Je to, jako bychom spatřili poprvé světlo světa. Přitom jsme to my sami, kdo je poprvé spatřen. Ve světle, které jsme tak dlouho hledali.

To je pravda, jež se jako pravda identifikuje.

To jsi…

… Ty

Cílem této knihy není uspokojit tvou touhu po vědění nebo přiživovat naději, že dosáhneš moudrosti. Své stránky nezaplňuje prázdnými slovy, aby ti předestřela tvůj lepší, nebo dokonce nejlepší obraz, neboť to by tě pak vzdalovalo tobě samotnému. Slova nedokáží reprodukovat pravdu. Ale slova mohou na pravdu odkázat. Když ukazují na „tebe“, ukazují ti správnou cestu. Všechno to, co je jen naznačeno, pomáhá pravdě, aby se v tobě rozvinula a sama sebe identifikovala. Jedině to, co zůstává nevysloveno, tě totiž neodkazuje na cizí mínění, ale naopak tě stimuluje, abys poznal sám sebe.

Nadpisy v této knize v tobě mohou zprvu budit odpor. Ale to je také jediný účel, kterému slouží. Teprve když si svůj odpor uvědomíš, můžeš ho překonat a nalézt klid. Paradoxy střeží vstup do života plného poznání. Proto ti tato kniha nepřináší žádné odpovědi. Místo toho ti klade jednu jedinou otázku. Je však nemožné tuto otázku položit a nedostat odpověď:

„Kdo jsi?“

Pokud už odpověď na tuto otázku neznáš, tvoje zmatenost předznamenává konec možnosti se z ní vyprostit. Všichni jsme kdysi nastoupili do vlaku svého života a omezili jsme se tím na kontury jednoho těla a barvy jednoho ducha. Ale žádný obraz by nikdy nedokázal vystihnout hloubku tvé nekonečnosti, stejně jako by žádné slovo nemohlo vyjádřit nesmírnou dálku tvé věčnosti. Ale v přestávkách bez obrazů a slov, kdy se vlak tvého života zastaví, můžeš zaslechnout slabou ozvěnu své pravé podstaty, která tě z dálky volá. Šepot tohoto hlasu v tobě probudí touhu, která tě pak bude provázet na tvé pouti celý život. Je to pátrání po tobě, které poskytuje pozadí pro všechny prvoplánové scény, role a pokyny. Ale přišel čas otevřít okna dokořán a vyvětrat.

Jsi připraven. Cestu si neseš ve své hlavě, v srdci návrat a v rukou most mezi tím.

Tato kniha tě nenutí k dalšímu kroku osobního rozvoje. Místo aby ti něco ukládala, nabádá tě vzdát se všeho, co ti bylo uloženo. Nenese tě dál, ale vyvádí tě ven. Nemusíš se už dále ubírat nekonečnou cestou dalšího vývoje, jen abys nakonec pojmenovával staré věci novými jmény. Po každé činnosti, kdy pracuješ na sobě, na tebe čeká práce nová. Všechny nás od raného dětství přesvědčovali, že se musíme změnit. A že dokonce i jako dospělí, až projdeme mnoha cestami náboženské víry, spirituality a ezoteriky a zůstaneme přesto lidští, budeme i nadále narážet na nové problémy, protože ty jsou zkrátka součástí lidského života.

Ale to není pravý život. Existuje možnost žít jinak. Skutečná lidská existence je to nejvyšší sebeuskutečnění našeho vědomí. Je zcela prosta všech problémů. Osvobozena od vnitřních i vnějších událostí a jejich vývoje. Ty – tvůj život a tvoje skutečnost – budeš vždy pronásledován vracejícími se problémy, neboť ke svému vývoji potřebují střídání výšek a hloubek, stejně jako nádech se neobejde bez výdechu. Řešení jednotlivého problému může sice spočívat v tvém vývoji, ale oproštění od všech tvých problémů vyžaduje zbavit se nejdestruktivnějšího ze všech přesvědčení, totiž že se neobejdeš bez vyvíjení. Teprve až se tohoto přesvědčení zbavíš, otevře se ti přístup k novému poznání lidského bytí, které definitivně ukončí karmický koloběh všech tvých problémů. Protože pochopíš, že tvá existence je jediným řešením jich všech.

Až dosud určuje tvůj život střídání života a smrti. Falešný obraz nás samých se u všech nově rodí pokaždé, když do svého já vpouštíme nové lidi, události, okolnosti, předměty, myšlenky a také city, aby se na nás napojily. Naše věčné hledání dospěje k domnělému konci, když přesvědčíme sami sebe, že v těchto formách nacházíme, co jsme hledali. Každé rozšíření naší osobní identity znamená znovuzrození já. Ale dimenze těla i ducha se řídí karmickým zákonem příčiny a následku. Začátek všeho je neoddělitelně spojen s koncem. Každá forma, která k nám přichází, nás nakonec zase opustí. A tak se neustále se vracející smrt stává nevyhnutelným osudem všech, kdo nevědí, že jsou sami pravdou.

V této neznalosti se díváme na svět klíčovou dírkou a zoufale se snažíme ji rozšířit. Tato kniha se místo toho snaží přiblížit ti klíč, jímž jsi ty sám a jímž můžeš bránu tohoto světa otevřít. Za ní se rozkládá zapomenutá rovina života, v níž je duchovní inteligence daleko překračována. V této rovině je nastolován soulad všech paradoxů běžného života. Osvobozeni od kauzálních pout logiky, jež váže myšlení k půdě představitelného, procházíme nekonečným prostorem nepředstavitelného. Přechod do této roviny tě zbaví všeho, čeho ses kdy bál. A zároveň ti dá všechno, po čem jsi kdy toužil. Největším darem je pak osvobození od smrti. Ta je prvním a posledním strachem nás všech. Jako iluzorní „konec života“ vytváří půdu, jež živí neskutečné a skutečné pohlcuje.

Tvůj život skončí, neboť je to zkušenost tvého já. Ale mimo tvé já bude život věčný. Já je tvoje zkušenost. Ale ty nejsi svou zkušeností. Já je účinek. Ty jsi jeho příčina. To o tebe jde v tvých zážitcích. Představ si svou pravou podstatu jako nádobu. Při narození se nádoba naplní já a tělem a duchem. Smrt nádobu vyprázdní. Ale znamená vyprázdnění nádoby také její konec? Čeká na tebe přeměna z umírajícího v živého. Je to tvoje znovunarození do života beze smrti. Když se totiž podstata života identifikuje jako pravda, nezbude už nic, co by člověka od života dělilo.

Co bylo, narodí se znovu.

Co je, bude žít věčně.

Dimenze těla

Kdysi jsem plul tvou řekou.

Bez myšlenek,

bez emocí,

bez tíže.

Nebral jsem s sebou nic,

dokonce ani sebe.

Byl jsem skrze tebe

a ty jsi byl skrze mě.

Společně jsme

byli jedno.

Potom jsi mi daroval formu

těla a ducha.

Abych tě v sobě ztratil

a získal od tebe svou dimenzi.

Ale já jsem zabloudil.

Hledal jsem tě.

Až jsem na konci své pomíjivosti

nalezl cestu zpátky k počátku –

tvé věčnosti.

Nekonečnost, a přece v těle,

to jsi ty ve mně.

Stáváš se mou součástí, až jedno jsme.

Takže už nebude nic víc, co není všechno.

To je tvůj smysl.

To jsme my.

Dobrovolné zajetí

Kdo je ten, kdo mi dává úsměv slunce, ale pro něhož pláču, když slunce zajde? Kdo mi vrací důvěru, že se světlo vrátí, ale kdo mi bere naději, že budu ve tmě vidět? Kdo je ten, jehož se v temnotě pevně držím, ale kdo v temnotě pevně drží mě?

Kdo je ten, komu ve dne v noci věnuji svůj život?

Já.

Jak velký může být význam jednoho jediného slova.

Vznik pojmového jazyka – nejpozději před před 150 000 lety – urychlil vývoj člověka podobnou rychlostí jako objev ohně. Korunoval člověka tak definitivně jako nejmocnější živou bytost na Zemi. Na světě dnes slouží ke komunikaci na pět tisíc jazyků. Ačkoli se všechny tyto jazyky vzájemně liší, mají stejný původ – já. Já je jazykové synonymum původního rozdělení na subjekt a objekt. Teprve objekt umožňuje rozlišení objektů a jejich pojmové zařazení. Jen v německém jazyce dodnes vzniklo z tohoto subjektu na půl milionu pojmových objektů.

Rozlišení mezi mnou a tebou je základní princip, na němž je postaven můj život. Jakmile to v raném dětství pochopíme, všechen náš další život se od základu změní. Od té chvíle začneme celý svět a jeho jednotlivé části pojmenovávat. Z toho dnes vznikl doslova svět pojmů. Člověk vše, co dokáže vnímat, kategorizuje pomocí pojmů. Pojmy jsou přitom něčím mnohem víc než pospojovanými písmeny či hláskami bez významu. Jsou nositeli konceptů. Tak například za prostým slovem, jakým je „láska“, se skrývá představa nejčastěji dvou jedinců, kteří se cítí silně přitahováni a navazují vzájemně tělesný i duchovní vztah. O lásce ovšem neexistuje jen jedna představa, ale velké množství různých představ. Ačkoli je vztah mezi námi a možným partnerem provázen i jinými hodnotami a jinak prožíván, používáme všichni stejný pojem lásky, abychom popsali v mnoha ohledech pravděpodobně odlišnou formu láskyplného vztahu lásky.

Stejně tomu je i s domněle jednoznačnými pojmy, jako je například „židle“. Za slovem „židle“ si představíme různé předměty se čtyřmi nohami a opěradlem, používané především k sezení. Ale ani v tomto případě neexistuje jedna jediná „židle“, ale řada různých židlí. Sice jsou v naší kuchyni jiné židle než v kuchyni našich sousedů, přesto pro ně používáme v hovoru stejné slovo. Aby byla možná společná komunikace, pojem redukuje nekonečnou pestrost skutečnosti na několik málo představ a významů. A navzdory této radikální redukci propůjčujeme slovům moc omezit samu nekonečnost seřazením šesti hlásek nebo písmen ve slovo „vesmír“. Je pak slovo nekonečné? Není. Koncepční jazyk slouží výhradně k radikální redukci všech forem, jež se pohybují v dimenzi těla.

K této dimenzi těla patří i povrchní forma našeho já. Naše já je naše přesvědčení, kým jsme. To, jak se vidíme, zase určuje, jak budeme vnímat svět okolo sebe, neboť obrazy našeho života a naší reality jsou rozšířeným znázorněním našeho autoportrétu. Tak například lidé, kteří jsou nejistí, zpochybňují jakoukoli důvěru, když se s ní setkají. Lidé trpící hlubokým smutkem nepotěší ani sebešťastnější událost. Naproti tomu lidé naplnění radostí dokáží vidět světlo i v nejtemnějších časech. Ale dokud dokážeme rozpoznat jen obraz nás samých, bude náš vnější svět jen promítnutým odrazem našeho vnitřního světa. Na první úrovni sebepoznání se tento obraz nás a naší skutečnosti redukuje na naše tělo a další těla a tělesné formy v našem okolí. Místo abychom rozpoznali jemnou, skutečnou a dokonalou podstatu člověka, která v něm bez ohledu na jeho pohlaví, věk, velikost nebo barvu a formu jeho těla tak evidentně a přitom skrytě přebývá, jeho nedotknutelnou hloubku často redukujeme jen na jeho vnější vzhled, jenž přitom odráží jen jedno z mnoha možných vyjádření jeho nekonečnosti. Je to, jako bychom se dívali skrze šedé plexisklo. Zatímco vidíme vnější plochy, na něž sami sebe promítáme, a zatímco je vnímáme jako podstatu, překvapivá pestrost, která je za nimi, nám zůstává skryta. Avšak dokud se neotevřeme životu, vypadá to, že ani život se neotevře pro nás a nepředvede nám své divy. Ale jak by se život mohl s námi spojit, když přes své já se ode všeho ostatního oddělujeme?