Přeložila Athena Alchazidu

LA SOMBRA DEL VIENTO

Copyright © Carlos Ruiz Zafón 2001; Corelliana LLC 2017

Translation © Athena Alchazidu, 2006, 2017

ISBN 978-80-242-8875-8

Obsah

POPELAVÉ DNY 1945–1949

( 1 )

( 2 )

( 3 )

( 4 )

( 5 )

( 6 )

BÍDA A SPOL. 1950

( 7 )

( 8 )

( 9 )

( 10 )

ČERT JAKO ĎÁBEL 1953

( 11 )

( 12 )

( 13 )

MĚSTO STÍNŮ 1954

( 14 )

( 15 )

( 16 )

( 17 )

( 18 )

( 19 )

( 20 )

( 21 )

( 22 )

( 23 )

( 24 )

( 25 )

( 26 )

( 27 )

( 28 )

( 29 )

( 30 )

( 31 )

( 32 )

( 33 )

( 34 )

( 35 )

( 36 )

( 37 )

( 38 )

( 39 )

( 40 )

( 41 )

( 42 )

( 43 )

( 44 )

Nuria Monfortová ZPRÁVA O ZVĚSTNÝCH OSOBÁCH 1933–1954

( 1 )

( 2 )

( 3 )

( 4 )

( 5 )

( 6 )

( 7 )

( 8 )

( 9 )

( 10 )

( 11 )

( 12 )

( 13 )

STÍN VĚTRU 1955

( 1 )

( 2 )

( 3 )

( 4 )

POST MORTEM 27. listopadu 1955

BŘEZNOVÉ VODY 1956

DRAMATIS PERSONAE 1966

Joanu Ramonu Planasovi,

který by si zasloužil něco lepšího

POHŘEBIŠTĚ ZAPOMENUTÝCH KNIH

Stále vzpomínám na onen den, kdy mě ještě za svítání otec poprvé zavedl na pohřebiště zapomenutých knih. Rok 1945 rozevíral pupence prvních letních dní a my jsme kráčeli ulicemi Barcelony, která se krčila pod sivou klenbou nebes a pod sluncem, jež se rozlévalo po promenádě Rambla de Santa Mónica jako nějaká girlanda z tekuté mědi.

„Danieli, o tom, co dnes uvidíš, nesmíš nikomu říct,“ upozornil mě otec. „Ani kamarádovi Tomásovi. Nikomu.“

„Ani mamince ne?“ hlesl jsem.

Otec si povzdechl, na rtech se mu objevil smutný úsměv, který jej provázel životem jako stín.

„Ale samozřejmě,“ odpověděl se svěšenou hlavou. „Před ní tajnosti nemáme. Jí můžeš říct všechno.“

Krátce po občanské válce vypukla epidemie cholery, které podlehla i moje matka. Pohřbili jsme ji na hřbitově Montjuïc v den mých pátých narozenin. Pamatuji se jen, že celý den pršelo. I v noci. A když jsem se otce ptal, jestli nebe pláče, nevzmohl se na odpověď. Matčina nepřítomnost pro mě byla i po šesti letech stále jen jakýmsi klamem, ukřičeným tichem, které jsem v sobě zatím nedokázal umlčet slovy. Bydleli jsme s otcem v malém bytě na ulici Santa Ana, hned vedle náměstí u kostela. Byt se nacházel přímo nad obchodem s knihami. Bylo to specializované knihkupectví a současně antikvariát, který otec zdědil po dědovi. Jakýsi zakletý bazar. A otec věřil, že jednoho dne přejde do mých rukou. Vyrůstal jsem mezi knihami a přátelil se s neviditelnými kamarády, které jsem nacházel na zaprášených stránkách, jejichž pach mám stále pod kůží na rukou. Už jako malý jsem měl ve zvyku před usnutím vyprávět matce v šeru pokoje o všem, co mě toho dne potkalo. O škole, o tom, co jsem se naučil nového… Neslyšel jsem její hlas ani jsem necítil její doteky, ale světlo, které vydávala, prozařovalo každý kout našeho bytu. A já s vírou těch, kdož si svá léta mohou spočítat na prstech rukou, jsem byl přesvědčený, že zavřu-li oči a budu k ní mluvit, tak mě uslyší, ať už je kdekoli. Otec mě někdy z jídelny poslouchal a tajně plakal.

Vzpomínám si, že onoho červnového jitra jsem se probudil s křikem. Srdce mi v hrudi tlouklo, jako by si chtělo prorazit cestu ven a seběhnout po schodech dolů. Otec ustaraně přiběhl do pokoje, objal mě a snažil se mě uklidnit.

„Nemůžu si vzpomenout na její tvář. Nemůžu si vzpomenout na máminu tvář,“ vyrážel jsem ze sebe bez dechu.

Otec mě pevně sevřel v náruči.

„Netrap se tím, Danieli. Já na ni vzpomínám za nás za oba.“ V šeru jsme na sebe pohlédli a hledali neexistující slova. Tenkrát jsem si poprvé všiml, že otec stárne, že pohled jeho očí, v nichž se zrcadlila mlha a prohra, byl vždy upřený zpět. Vstal a rozhrnul závěsy, aby k nám mohlo proniknout měkké jitřní světlo.

„No tak, Danieli, oblékni se. Chci ti něco ukázat,“ řekl.

„Teď? V pět ráno?“

„Některé věci lze vidět jen v přítmí,“ odvětil otec se záhadným úsměvem, patrně vypůjčeným z některého svazku Alexandra Dumase. Když jsme vyšli z domu, ulice se stále ještě malátně nořily do oparu noci. Blikající lampy na hlavní třídě vyznačovaly mlžnou promenádu, zatímco město se líně probouzelo a svlékalo si akvarelový kostým. Došli jsme k ulici Arco del Teatro a pak jsme se vydali ulicí Raval v Čínské čtvrti, pod arkádami, jež vypadaly jako klenba mlhavé modři. Následoval jsem otce po úzké cestě, která spíše než ulici připomínala jizvu. Světla hlavní třídy nám brzy zmizela za zády. Jasný ranní svit se v jemných závanech odrážel na balkonech a římsách, aniž sklouzl k zemi.

Otec se konečně zastavil před vyřezávaným dřevěným portálem, jenž pod náporem času a vlhkosti zčernal. Před námi se nacházela budova, která mi tenkrát připomínala opuštěný mrtvý zámek anebo muzeum ozvěn a stínů.

„Danieli, o tom, co dnes uvidíš, nesmíš nikomu říct. Ani kamarádovi Tomásovi. Nikomu.“

Otevřel nám drobný, stříbrovlasý stařík s rysy dravce. Upřel na mě svůj pronikavý orlí pohled.

„Dobrý den, Isaaku. Tohle je můj syn Daniel,“ pravil otec.

„Brzy mu bude jedenáct a jednou náš obchod povede on. Už je dostatečně starý na to, aby to tu poznal.“

Zmíněný Isaac nás kývnutím vyzval, abychom šli dál. Vše bylo zahaleno do modravého přítmí, v němž se jen stěží daly rozpoznat obrysy mramorového schodiště a chodby pokryté freskami, na nichž se to hemžilo anděly a bájnými figurami. Následovali jsme strážce zámeckou chodbou až do velkého kruhového sálu. Zde se v šeru nacházel zvláštní prostor, učiněná bazilika, spočívající pod kupolí, do které z výšky ostře pronikaly paprsky světla. Byl tu opravdový labyrint uliček mezi regály plnými knih, které se tyčily až ke stropu a vytvářely jakýsi úl s množstvím tunelů, schodů, ochozů a můstků. Dalo se jen tušit, že jde o rozlehlou knihovnu neskutečných tvarů. S otevřenou pusou jsem pohlédl na otce. On na mě s úsměvem mrknul.

„Danieli, vítej na pohřebišti zapomenutých knih.“

V uličkách a na ochozech byla roztroušena desítka postav. Některé se otočily a zdálky nás zdravily. Poznal jsem otcovy kolegy ze sdružení antikvářů. V mých desítiletých očích mi ty osoby připadaly jako nějaký tajný spiklenecký cech alchymistů. Otec si ke mně dřepl a podíval se mi do očí. Promlouval ke mně lehce, hlasem příslibů a důvěrností.

„Tohle místo je tajné, Danieli. Je to svatyně. Každá kniha, každý svazek, co tu vidíš, má duši. Všechny v sobě mají duši toho, kdo je napsal, a taky duši těch, kteří je četli, prožívali a snili s nimi. Pokaždé, když kniha přejde do jiných rukou, pokaždé, když někdo přejede po jejích stranách pohledem, duch knihy roste a sílí. Už tenkrát, když mě sem otec poprvé zavedl, to bylo staré místo. Možná stejně staré jako město samo. Nikdo s jistotou neví, jak dlouho už tu je, ani kdo je vytvořil. Povím ti, co můj otec řekl mně. Když nějaká knihovna přestane existovat, když nějaké knihkupectví zavře a nějaká kniha upadne v zapomnění, my, strážci, kteří o tomto místě víme, se postaráme o to, aby se dostala sem. Knihy, které si už nikdo nepamatuje, knihy ztracené v čase tu žijí navždy s nadějí, že se jednoho dne dostanou do rukou nového čtenáře, k novému duchu. My sice knihy v obchodě prodáváme a kupujeme, ale ony ve skutečnosti nemají majitele. Každá z knih, které tu vidíš, byla nejlepším přítelem nějakého člověka. A teď mají jenom nás, Danieli. Myslíš si, že dokážeš tohle tajemství uchovat?“

Můj pohled se ztratil v tom obrovském prostoru, v tom magickém osvětlení. Přikývl jsem a otec se usmál.

„A víš, co je na tom nejlepší?“ zeptal se. Mlčky jsem zavrtěl hlavou.

„Je tu zvykem, že každý, kdo sem přijde poprvé, si musí vybrat knihu, jakou chce, a přisvojit si ji. Musí se postarat o to, aby se kniha nikdy neztratila, aby byla stále živá. Je to velmi důležitý závazek. Na celý život,“ vysvětloval mi otec. „Dnes jsi na řadě ty.“

Asi půl hodiny jsem bloumal zákoutími onoho labyrintu prosycenými pachem starého papíru, prachu a magie.

Rukou jsem přejížděl po špalírech z vystavených knih a pokoušel se vybrat si. V názvech na hřbetech knih, jež vlivem času pobledly, jsem rozpoznával slova v jazycích, které jsem dokázal určit, a desítky dalších, které jsem nebyl schopen nijak zařadit. Ve spirále jsem procházel uličkami a ochozy, zaplněnými stovkami, tisíci svazků, které toho podle všeho věděly víc o mně než já o nich. Zanedlouho se mě zmocnila myšlenka, že za obalem každé z knih se rozprostírá nekonečný svět, stačí jen vejít a prozkoumat jej. A také jsem si uvědomil, že za zdmi oné budovy

život plyne v rytmu, který udávají fotbalové zápasy a rozhlasové seriály. To je pak člověk šťastný, když si vidí na špičku nosu, případně o kousek dál. Snad to bylo tou úvahou, snad to byla náhoda či její vznešený příbuzný – osud, ale v té chvíli jsem věděl, že jsem si už svou knihu vybral. Možná bych měl spíše říct, že kniha si vybrala mě. Nesměle se krčila v rohu police. Byla vázána ve vínové kůži a šeptala svůj název zlatým písmem, jež zářilo ve světle dopadajícím z výšky kupole. Přistoupil jsem k ní, bříškem prstu jsem přejel po jednotlivých slovech a tiše četl.

Stín větru

Julián Carax

Nikdy jsem neslyšel ani o knize, ani o jejím autorovi, ale to mi nevadilo. Už bylo rozhodnuto. Oboustranně. Nadmíru opatrně jsem knihu vzal a listoval jí, až mi stránky probíhaly mezi prsty. Kniha vysvobozená ze svého vězení na polici vydechla obláček zlatavého prachu. Spokojen se svým výběrem vydal jsem se stejnou cestou zpět labyrintem, s knihou pod paží a s úsměvem na rtech. Snad to bylo čarovnou atmosférou onoho místa, ale nabyl jsem jistoty, že kniha tu na mne čekala už léta, pravděpodobně ještě dříve, než jsem se narodil.

Když jsme se toho odpoledne vrátili domů, do bytu na ulici Santa Ana, zavřel jsem se u sebe v pokoji a rozhodl se, že si přečtu první řádky z nového přítele. Aniž jsem si to uvědomil, zcela jsem četbě propadl. Román vyprávěl příběh muže, který hledal svého pravého otce, jehož nikdy nepoznal. Dozvěděl se o něm u matčina smrtelného lože. Byla to její poslední slova, než vydechla naposledy. Příběh onoho hledání se měnil ve fantasmagorickou odyseu, v rámci níž se hrdina s vypětím všech sil snažil získat zpět ztracené dětství a mládí. Před námi se pozvolna odkrýval stín prokleté lásky. Vzpomínka na ni měla hrdinu pronásledovat až do konce jeho dní. Jak jsem se v příběhu dostával dál, začal mi stavbou připomínat ruské matrjošky, duté dřevěné panenky, které v sobě skrývají nespočet zmenšenin sebe sama. Příběh se krok za krokem začal rozpadat na tisícero příběhů, jako by ono vyprávění proniklo do zrcadlového sálu, v němž se odrážejí desítky různých podob jednoho a téhož. Hodiny a minuty zázračně plynuly. Vyprávění mě zcela pohltilo. O několik hodin později jsem jen matně zaznamenal zvuk zvonů katedrály, které v dálce odbíjely půlnoc. Zahalen do měděného světla lampičky jsem se nořil do doposud nepoznaného světa obrazů a pocitů. Postavy, jež mi připadly stejně skutečné jako vzduch, který jsem dýchal, mne lákaly do tunelu tajemného dobrodružství, ze kterého jsem nechtěl uniknout. Stránku za stránkou jsem se nechal vtahovat do spletitého příběhu popisovaného světa, dokud dech svítání nepolaskal moje okno a mé znavené oči nesklouzly po poslední stránce. Natáhl jsem se v namodralém přítmí úsvitu s knihou na hrudi a naslouchal šumění spícího města, které dopadalo po kapkách na purpurově zbarvené střechy. Spánek a únava klepaly na dveře, ale já jsem se nevzdával. Nechtěl jsem se připravit o kouzlo příběhu. Ještě jsem se nechtěl rozloučit s jeho postavami.

Jednou jsem slyšel, jak jeden stálý zákazník antikvariátu otci říká, že jen málo věcí dokáže poznamenat čtenáře tak jako první kniha, která si opravdu najde cestu k jeho srdci. Tyto první obrazy, ozvěna slov, o kterých si myslíme, že zůstala za námi, nás provázejí po celý život a budují v naší paměti zámek, ke kterému se dříve či později vrátíme. Nesejde na tom, kolik mezitím přečteme knih, kolik světů objevíme, kolik se toho naučíme a kolik toho zapomeneme. Pro mne jsou oněmi čarovnými stránkami ty, jež jsem našel na chodbách pohřebiště zapomenutých knih.

POPELAVÉ DNY
1945–1949

( 1 )

Tajemství má takovou cenu jako ti, před nimiž je máme uchránit. Když jsem se probudil, první, co mě napadlo, bylo povědět o existenci pohřebiště zapomenutých knih nejlepšímu kamarádovi. Tomás Aguilar byl můj spolužák. Veškeré své nadání, jakož i volný čas, zasvětil důmyslným vynálezům, které neměly žádné praktické využití. Tak například aerostatický oštěp nebo dynamem poháněná káča. Tomás byl rozhodně nejvhodnější osobou ze všech, se kterou bych mohl ono tajemství sdílet. Snil jsem s otevřenýma očima a představoval si sebe a kamaráda Tomáse, jak vybaveni baterkami a buzolami odhodlaně odhalujeme tajemství oné katakomby plné knih. Když jsem si však vzpomněl na svůj slib, usoudil jsem, že okolnosti vyžadují to, čemu se v detektivních románech říká jiný modus operandi. V poledne jsem zašel za otcem, abych se ho zeptal na knihu a na Juliána Caraxe, kterým jsem oběma v záchvatu nadšení připisoval mezinárodní věhlas. Pojal jsem plán sehnat všechno, co Carax napsal, a přečíst to od začátku až do konce. Jaké bylo mé překvapení, když jsem zjistil, že otec, výtečný knihovník a výborný znalec edičních katalogů, o Stínu větru ani o Juliánu Caraxovi nikdy neslyšel. Otec si se zájmem prohlížel stránku s údaji o vydání.

„Podle toho, co tu stojí, tenhle výtisk je ze série o celkovém počtu dvou tisíc pěti set výtisků. Vydáno v Barceloně vydavatelstvím Cabestany v prosinci 1935.“

„Ty to vydavatelství znáš?“

„Skončilo už před léty. Tohle však není původní edice. Ta vyšla v listopadu téhož roku, ale v Paříži… U vydavatelství Galliano & Neuval. To mi nic neříká.“

„Takže je to překlad?“ zeptal jsem se zmateně.

„O tom se tu nepíše. Podle toho, co tu stojí, je to originál.“

„Že by knížka ve španělštině vyšla nejdřív ve Francii?“

„Nebylo by to poprvé. Když ona je teď taková doba,“ odtušil otec. „Možná nám s tím pomůže Barceló.“

Gustavo Barceló byl otcův dávný kolega. Patřilo mu velikánské knihkupectví na ulici Fernando a stál v čele sdružení, v němž se scházel výkvět všech antikvářů. Měl u sebe neustále vyhaslou dýmku, ze které vycházela vůně perského trhu, a sám sebe označoval za posledního romantika. Barceló tvrdil, že jejich rod je vzdáleně spřízněn s lordem Byronem, a to i přesto, že pocházel z katalánského kraje u Caldas de Montbuy. Ačkoli to nebylo vůbec běžné, Barceló se oblékal jako dandy z 19. století. Snad ve snaze potvrdit zmíněnou vazbu nosil hedvábné šátky, bílé lakýrky a monokl s obyčejným sklem, který, jak tvrdily zlé jazyky, neodkládal ani při intimních chvílích na toaletě. Nejdůležitější osobou, se kterou byl spojen příbuzenským svazkem, byl ve skutečnosti jeho otec, který zbohatl na konci 19. století díky více či méně temným obchodům. Podle toho, co mi otec vyložil, Gustavo Barceló se doslova topil v penězích, takže knihkupectví pro něj představovalo spíše zálibu nežli živnost. Bezmezně knihy miloval, a i když to vehementně popíral, vstoupil-li do jeho knihkupectví člověk, který propadl nějaké knize, jež pro něj byla finančně nedostupná, šel s cenou dolů, o kolik bylo třeba. Dokonce takový výtisk i daroval, usoudil-li, že zákazník je poctivý čtenář, a ne jen nějaký přelétavý diletant. Kromě těchto zvláštností měl Barceló ještě sloní paměť a byl to neskutečný puntičkář. O podivných a vzácných knihách toho však nejvíce věděl právě on. Onoho odpoledne, když jsme v obchodě zavřeli, otec navrhl, abychom zašli do kavárny U Čtyř koček na ulici Montsió, kde se Barceló scházel se svými známými a vedl zde rozpravy na učená témata o prokletých básnících, mrtvých jazycích a o mistrovských dílech ponechaných napospas molům.

* * *

Kavárna U Čtyř koček byla od našeho domu, co bys kamenem dohodil. Bylo to jedno z mých nejoblíbenějších barcelonských zákoutí. Tady se ve dvaatřicátém poznali moji rodiče. To, že jsem dostal jízdenku na vlak života, jsem zčásti považoval za zásluhu jedinečné atmosféry právě této starobylé kavárny. Dům, jehož fasádu střežili kamenní draci, se nacházel na křižovatce stínů, kde plynové lampy svým světlem zastavily čas i vzpomínky. Uvnitř se pak lidé setkávali s ozvěnou dávných časů. Účetní, snílci a učedníci důmyslnosti sdíleli stůl s přeludem Pabla Picassa, Isaaka Albénize, Federika Garcíi Lorky nebo Salvadora Dalího. Tam si kdejaký bezvýznamný ubožák mohl za cenu kávy na několik okamžiků připadat jako historicky významná postava.

„No ne, Sempere,“ zvolal Barceló, když viděl vcházet mého otce. „Náš marnotratný syn. Čemu vděčíme za tu čest?“

„Za tu čest vděčíte tady mému synovi Danielovi, done Gustavo. On totiž zrovna něco objevil.“

„Tak to si k nám pojďte přisednout. Tuto pamětihodnou událost musíme oslavit.“

„Jak to pamětihodnou?“ zašeptal jsem.

„Barceló se vždycky vyjadřuje nadneseně,“ odvětil otec polohlasem. „Ty nic neříkej. On se rozohní ještě víc.“

Ostatní nám u stolu udělali místo a Barceló, který se rád předváděl, trval na tom, že nás pozve.

„Kolikpak je tadyhle mládenečkovi let?“ otázal se Barceló a po očku se na mě díval.

„Skoro jedenáct,“ řekl jsem. Barceló se na mě vychytrale usmál.

„To znamená deset. Nepřidávej si léta, ty filuto. Však on už ti je život přidá sám.“

U stolu se ozvalo několikeré souhlasné zabručení. Barceló posunkem přivolal číšníka, jehož vzhled opravňoval, aby byl prohlášen historickou památkou.

„Koňak tady pro přítele Sempereho. Ten lepší. A pro tohoto prcka mléko, musí přece vyrůst. Jo a přineste taky jednohubky se šunkou. Ale ne jako ty minule, ano? Gumu radši přenechejte firmě Pirelli,“ zabručel knihkupec.

Číšník přisvědčil, odšoural se a táhl při tom za sebou nohy i tíhu své duše.

„Jak vám povídám,“ ozval se knihkupec. „Jakpak by mohla být práce? Vždyť u nás lidi nejdou do důchodu ani po smrti. Podívejte na Cida. S tím už nic nenaděláme.“

Barceló vychutnával vyhaslou dýmku. Jeho orlí pohled přitom se zájmem provrtával knihu, kterou jsem držel. I když budil dojem hejska, který toho spoustu napovídá, dokázal vycítit dobrou kořist, stejně jako vlk, když zavětří krev.

„No tak,“ pronesl Barceló s předstíraným nezájmem. „Copak mi to nesete?“

Podíval jsem se na otce. Ten přikývl. Bez dalších okolků jsem knihu donu Gustavovi podal. Knihkupec ji vzal do svých zkušených rukou. Jeho prsty klavíristy rychle prozkoumaly texturu, pevnost vazby a celkový stav knihy. Barceló se záhadným úsměvem na rtech vyhledal stránku s údaji o vydání a během jediné minuty ji prostudoval s důsledností policejního vyšetřovatele. Ostatní jej v tichosti pozorovali, jako by čekali na zázrak nebo na povolení opět dýchat.

„Carax. Zajímavé,“ zamručel tajemně.

Znovu jsem natáhl ruku, tentokrát abych si vzal knihu zpět.

Barceló povytáhl obočí, ale vrátil mi ji s ledovým úsměvem.

„Kdepak jsi ji našel, chlapče?“

„To je tajemství,“ opáčil jsem a přitom jsem věděl, že se otec v duchu usmívá.

Barceló svraštil čelo a podíval se na otce.

„Příteli Sempere, víte, že si vás nesmírně vážím. Že jste to vy, s ohledem na naše dlouhé a hluboké přátelství, které nás spojuje jako dva bratry, nechme to na dvě stě peset a je to.“

„O tom si budete muset promluvit se synem,“ řekl otec.

„Kniha je jeho.“

Barceló mě obdařil úsměvem šelmy.

„Co ty na to, hošíku? Dvě stě peset. Na to, že jde o první prodej, to není tak špatné… Sempere, ten váš chlapec to v tomhle oboru dotáhne daleko.“

Ostatní u stolu se jeho vtipu zasmáli. Barceló se na mě spokojeně podíval a vytáhl si koženou peněženku. Odpočítal dvě stě peset, což tenkrát představovalo hotové jmění, a podával mi je. Já jsem jen mlčky zavrtěl hlavou. Barceló se zamračil.

„Poslyš, víš to, že hamižnost je smrtelný hřích, co?“ namítl.

„Dobrá, tři sta peset. Založíš si spořitelní knížku. V tvým věku už člověk musí pomýšlet na to, co bude.“

Znovu jsem zavrtěl hlavou. Barceló přes monokl vrhl na otce podrážděný pohled.

„Na mě se nedívejte,“ řekl otec. „Já jsem tady jen jako doprovod.“

Barceló povzdychl a pozorně si mě prohlédl.

„Tak tedy, chlapče, co ty vlastně chceš?“

„Já chci vědět, kdo je Julián Carax a kde můžu sehnat další knížky, co napsal.“

Barceló se zasmál pod vousy, schoval peněženku. Bylo vidět, jak mě jako svého protihráče přehodnocuje.

„Heleme se na akademika. Sempere, co vy tomuhle dítku dáváte jíst?“ vtipkoval.

Knihkupec se ke mně důvěrně naklonil a na okamžik jsem měl dojem, že se v jeho pohledu zračí jistá úcta, která tam ještě před chvílí nebyla.

„Udělejme dohodu,“ řekl mi. „Zítra je neděle. Odpoledne se zastav v knihovně akademického spolku Atenea a zeptej se tam na mě. Ty tam s sebou přineseš knihu, abych si ji mohl dobře prohlédnout, a já ti povím, co vím o Juliánu Caraxovi. Quid pro quo.“

„Kvit pro co?“

„Latina, chlapče. Neexistují mrtvé jazyky, jen otupělé mozky. Jinými slovy to znamená něco za něco. Ale ty jsi mi sympatický a udělám ti laskavost.“

Ten člověk měl takovou výřečnost, že by dokázal zneškodnit i mouchy v letu. Tušil jsem však, že pokud chci něco o Juliánu Caraxovi zjistit, bude pro mě lepší, když s ním budu zadobře. Spokojeně jsem se na něj usmál a dával najevo své nadšení pro latinu i pro jeho šroubované řeči.

„Pamatuj, zítra v Ateneu,“ pravil knihkupec. „Ale přines knihu, jinak z toho nic nebude.“

„Platí.“

Rozhovor se pomalu rozplynul v polohlasné mručení ostatních přísedících u stolu a stáčel se k dohadům, které se týkaly dokumentů nedávno nalezených ve sklepeních El Escorialu. Podle nich je možné, že Miguel de Cervantes je pouhý pseudonym pro jednu chlupatou toledskou ženštinu. Barceló byl duchem nepřítomen. Vůbec se té rozpravy neúčastnil, jen mě přes ten svůj monokl s tajemným úsměvem pozoroval. Anebo jen pozoroval knihu, kterou jsem svíral v rukách.

( 2 )

Onu neděli mraky sklouzly z nebe na zem a ulice byly ponořeny do vroucího oparu, kvůli němuž se teploměry na zdi důkladně zapotily. Odpoledne, když se teplota pohybovala kolem třicítky, vydal jsem se směrem k ulici Canuda. Šel jsem na schůzku s panem Barceló do Atenea s knihou pod paží a s oroseným čelem. Ateneo bylo a pořád ještě je jedním ze zákoutí Barcelony, kde 19. století ještě nedostalo oznámení o svém odchodu na odpočinek. Z nádvoří stoupalo kamenné schodiště až k fantasmagorické soustavě chodeb a čítáren, kde vynálezy jako telefon, spěch či náramkové hodinky působily jako futuristický anachronismus. Vrátný (možná to byla jen figurína v uniformě) se nad mým příchodem vůbec nepozastavil. Přesunul jsem se do prvního poschodí a blahořečil větráku. Ten tiše ševelil mezi usínajícími čtenáři, kteří se nad svými knihami a deníky rozpouštěli jako kostky ledu.

Silueta dona Gustava Barceló se rýsovala u oken vedoucích do zahrady v atriu. Navzdory téměř tropickému vedru měl na sobě obvyklý oděv manekýna a jeho monokl svítil z hloubi místnosti jako peníz na dně studny. Hned vedle něj jsem zpozoroval postavu v bílých šatech, která mi připomínala anděla vymodelovaného z mlhy. Když Barceló uslyšel ozvěnu mých kroků, zvedl oči a naznačil mi, abych přistoupil blíž.

„Daniel, je to tak?“ zeptal se knihkupec. „Přinesl jsi tu knihu?“ Dvakrát jsem přikývl a přisunul si židli, kterou mi nabídl. Seděl jsem hned vedle něj a jeho tajemné společnice. Po několik minut se knihkupec netečný k mé přítomnosti, jen spokojeně usmíval. Po chvilce jsem se vzdal možnosti, že by mě představil dámě v bílém, ať už je to kdokoli. Barceló se tvářil, jako by tam ani nebyla, jako by ji ani jeden z nás neviděl. Po očku jsem ji pozoroval a bál se, že se její pohled ztracený v prostoru střetne s mým. Její pleť stejně jako pokožka na pažích byla bělostná, téměř průsvitná. Měla ostře řezané rysy, jakoby načrtnuté pevným tahem štětce. Tvář lemovaly černé vlasy, lesklé jako vlhký kámen. Odhadoval jsem jí takových dvacet let. Ale v jejím chování bylo něco zvláštního. Stejně zvláštní byl i dojem, kterým působila, jako by jí duše těžce padala k nohám, podobná větvím smuteční vrby. A proto mě napadlo, že snad ani nemá věk. Vypadala, jako by byla lapena do stavu věčné mladosti, jenž je vyhrazen figurínám ve výkladních skříních. Snažil jsem se rozeznat puls na její labutí šíji, když jsem si všiml, že mě Barceló upřeně pozoruje.

„Tak co, povíš mi, kde jsi k té knize přišel?“ zeptal se.

„Rád bych, ale slíbil jsem otci, že to neprozradím,“ odvětil jsem.

„No jo. Sempere a ty jeho tajnosti,“ pravil Barceló. „Dokážu si představit, kde to bylo. Tos měl opravdu kliku, chlapče. Tomu já říkám najít jehlu v kupce sena. Ukaž, můžu se podívat?“

Podal jsem mu knihu a Barceló si ji s nesmírnou opatrností vzal.

„Předpokládám, žes to četl.“

„Ano, pane.“

„To ti závidím. Vždycky jsem si říkal, že nejvhodnější chvíle ke čtení Caraxe je, když má člověk ještě mladé srdce a čistou mysl. Víš, že tohle je poslední román, co napsal?“

Mlčky jsem zavrtěl hlavou.

„Víš, kolik je na trhu výtisků, jako je tento, Danieli?“

„Řekl bych, že tisíce.“

„Žádný,“ upřesnil Barceló. „Kromě tvého. Zbytek shořel.“

„Shořel?“

Barceló se jen potutelně usmál. Listoval v knize a laskal papír, jako by šlo o jedinečné hedvábí, jakému na světě není rovno. Dáma v bílém se pomalu otočila. Na jejích rtech se objevil plachý, rozechvělý úsměv. Její oči osahávaly prázdnotu zřítelnicemi bílými jako mramor. Polkl jsem. Byla slepá.

„Ty neznáš mou neteř Claru, že ne?“ otázal se Barceló.

Jen jsem zavrtěl hlavou. Nedokázal jsem odtrhnout pohled od toho stvoření s pokožkou porcelánové panenky a s bílýma očima. Byly to ty nejsmutnější oči, jaké jsem kdy viděl.

„Vlastně odbornicí na Juliána Caraxe je tady Clara, proto jsem ji sem přivedl,“ řekl Barceló.

„No, a tak si říkám, že bude lepší, když se s vaším dovolením vzdálím. Půjdu do vedlejšího sálu a pečlivě si knihu prohlédnu. Vy si mezitím můžete povídat o svých věcech. Co vy na to?“

Užasle jsem na něj pohlédl. Jak se ukázalo, knihkupec byl pirátem až do morku kostí. Mých výhrad si nevšímal, jen mě poplácal po zádech a s knihou pod paží odešel.

„Víš, že jsi na něj udělal dojem?“ ozvalo se za mými zády.

Otočil jsem se a uviděl mírný úsměv na rtech knihkupcovy neteře, těkající v prázdnu. Měla křišťálový hlas, takový průzračný a křehký, až se mi zdálo, že by se její slova mohla rozbít, kdybych ji v půli věty přerušil.

„Strýček mi řekl, že ti za Caraxovu knihu nabídl pěknou sumu, ale tys odmítl,“ dodala Clara. „Získal sis jeho uznání.“

„To jde poznat,“ povzdechl jsem si.

Všiml jsem si, že když se usmívá, naklání hlavu na stranu. Její prsty si pohrávaly s prstýnkem, který vypadal jako safírový věneček.

„Kolik je ti let?“ zeptala se.

„Skoro jedenáct,“ odpověděl jsem. „A vám?“ Clara se zasmála mé neobratné nevinnosti.

„Skoro dvojnásobek, ale to ještě neznamená, že bys mi musel vykat.“

„Vypadáte mladší,“ dodal jsem. Vytušil jsem, že bych tak mohl svou nejapnou poznámku napravit.

„Tak já ti tedy budu věřit, protože já nevím, jak vypadám,“ ona na to a na rtech jí stále pohrával onen zastřený úsměv. „Ale pokud ti připadám mladá, pak je to o důvod víc, abys mi tykal.“

„Jak si přejete, slečno Claro.“

Pozorně jsem si prohlížel její ruce, rozprostřené na klíně jako křídla, její křehkou postavu, která se rýsovala pod záhyby látky, náznak ramen, mimořádně bělostné hrdlo a sevřené rty, které bych rád pohladil bříškem prstu. Nikdy předtím jsem neměl možnost prohlédnout si nějakou ženu tak zblízka, tak zkoumavě, bez obav, že se setkám s jejím pohledem.

„Co se tak díváš?“ zeptala se Clara, ne bez jisté dávky zlomyslnosti.

„Váš strýc říká, že jste odbornicí na Juliána Caraxe,“ improvizoval jsem. V ústech jsem měl sucho.

„Strýček je schopný říct cokoli, jen aby si mohl o samotě prohlédnout knihu, která jej uchvátila,“ opáčila Clara. „Ale ty by sis měl položit otázku, jak může být nějaký slepec odborníkem na knihy, když si je nemůže přečíst.“

„To mě opravdu nenapadlo.“

„Na to, že je ti skoro jedenáct, docela slušně lžeš. Dávej si pozor, jinak dopadneš jako strýček.“

Z obavy, abych zase něco nezpackal, zůstal jsem tiše sedět a ohromeně ji pozoroval.

„No tak, pojď blíž,“ řekla.

„Prosím?“

„Pojď blíž, neboj se. Já tě nesním.“

Vstal jsem ze židle a přistoupil až k sedící Claře. Knihkupcova neteř zvedla paži a tápavě mě hledala. Nevěděl jsem, co mám udělat, a tak jsem jí podal ruku. Uchopila ji svou levicí. Vzápětí mlčky natáhla pravici. Vytušil jsem, co po mně chce, a přiložil si její dlaň ke tváři. Její dotek byl pevný a současně i jemný. Prsty mi přejížděla po tvářích a po lícních kostech. Ani jsem se nehnul. Téměř jsem se neodvažoval dýchat, když si Clara rukama četla v mé tváři. Celou tu dobu se usmívala, jakoby sama pro sebe. Všiml jsem si, že se její rty pohybují, jako by si něco tichounce šeptala. Cítil jsem dotek jejích rukou na čele, na vlasech i na víčkách. Zastavila se na mých rtech, mlčky po nich přejížděla ukazováčkem a prostředníčkem. Prsty jí voněly po skořici. Polkl jsem, když jsem si uvědomil, že se mi zrychlil tep. Děkoval jsem prozřetelnosti, že u toho nejsou očití svědci. Viděli by totiž, jak mi tváře hoří tak, že by to bohatě postačilo k zapálení doutníku z několikacentimetrové vzdálenosti.

( 3 )

Onoho odpoledne, kdy drobně mrholilo a ve vzduchu se vznášel jemný opar, Clara Barceló ovládla mé srdce, dech i spánek. Její ruce v čarovnémo světle v Ateneu mi vepsaly do kůže prokletí, které mě mělo po léta pronásledovat. Zatímco jsem ji okouzleně pozoroval, ona mi vyprávěla příběh o tom, jak rovněž náhodou narazila na knihu Juliána Caraxe. Došlo k tomu na venkově v Provensálsku. Její otec byl uznávaný advokát a měl vazby na kabinet prezidenta Companyse. Na začátku občanské války byl natolik prozíravý, že dceru i ženu poslal k sestře za hranice. Tenkrát se ozývaly četné hlasy, které to považovaly za přehnanou úzkost, jelikož podle nich v Barceloně k ničemu nedojde. Tvrdily, že ve Španělsku, kolébce křesťanské civilizace, je barbarství spojeno výhradně s anarchisty a ti že se na kole s kšandami na kalhotách daleko nedostanou. Otec Clary vždycky říkával, že žádný národ se na sebe nikdy nepodívá do zrcadla, zvlášť když je válka nadosah. Měl historii dobře přečtenou a věděl, že o budoucnosti lze číst spíše než v denním tisku na ulicích, v továrnách a v kasárnách. Po celé měsíce jim každý týden psal. Nejprve posílal dopisy z kanceláře na ulici Calle de la Deputación. Později zpáteční adresu neuváděl a nakonec psal tajně z cely v pevnosti Montjuïc, kam (jako v tolika jiných případech) ho nikdo neviděl vejít a odkud už se nikdy nevrátil.

Když matka Clary četla dopisy nahlas, marně se snažila potlačovat pláč. Některé odstavce přitom přeskakovala, avšak dcera jejich smysl vycítila i bez přečtení. Později pak Clara přesvědčila sestřenici Claudette, aby jí o půlnoci otcovy dopisy znovu přečetla, tentokráte celé. A takto Clara četla. Vypůjčenýma očima. Nikdo ji nikdy neviděl uronit jedinou slzu. Ani když dopisy od otce přestávaly chodit, ani když zprávy o válce daly tušit to nejhorší.

„Otec od začátku věděl, k čemu dojde,“ vysvětlovala Clara.

„Zůstal s přáteli, protože si myslel, že je to jeho povinnost. Zabila ho věrnost lidem, kteří, když na ně došlo, ho zradili. Nikdy nikomu nevěř, Danieli. Zvlášť ne těm, které obdivuješ. Takoví ti zasadí ty největší rány.“

Clara vyslovovala tato slova s tvrdostí, která jako by byla skrytě kována ve stínu paměti. Ztratil jsem se v jejím porcelánovém pohledu, v jejích očích bez slz a bez klamu. Poslouchal jsem ji, jak mluví o věcech, kterým jsem tenkrát nerozuměl. Osoby, místa, předměty, které nikdy na vlastní oči neviděla, popisovala s přesností mistrů vlámské školy. Její řečí byla textura a ozvěna, barva hlasu, rytmus kroků. Vyprávěla mi, jak v době vyhnanství ve Francii měly se sestřenicí Claudette soukromého učitele. Byl to padesátník, jenž se rád napil a s oblibou v sobě pěstoval literárního ducha. Chvástal se, že umí odrecitovat Virgiliovu Aeneidu latinsky a bez přízvuku. Ony mu říkaly monsieur Roquefort. To pro podivný zápach plísňového sýra, jenž jeho pantagruelská osoba vydávala, a to i navzdory skutečnosti, že se v kolínské vodě a v parfémech doslova koupal. Monsieur Roquefort byl člověk vybraného vkusu, i když měl řadu podivných zvláštností. Za zmínku stálo zejména jeho pevné, až zanícené přesvědčení, že uzeniny a obzvláště jitrnice, které Clara s matkou dostávaly od příbuzných ze Španělska, dokáží zázračně ovlivnit krevní oběh a vyléčit pakostnici. Od mládí podnikal jednou měsíčně cestu do Paříže, aby si obohatil kulturní přehled o nejčerstvějších literárních novinkách a navštívil místní muzea. Povídalo se, že nakonec skončil v náruči nějaké ženštiny, které přezdíval madame Bovaryová, i když se ve skutečnosti jmenovala Hortenzie a pod nosem jí rašil knír. Monsieur Roquefort během svých kulturních exkurzí pravidelně navštěvoval antikvariát v těsné blízkosti Notre-Dame. A právě tam jednoho odpoledne roku 1929 náhodou narazil na román neznámého autora, jakéhosi Juliána Caraxe. Nikdy se novinkám nebránil, a tak si knihu koupil. Titul mu připadal zajímavý a on míval ve zvyku číst si na zpáteční cestě vlakem něco lehkého. Název románu zněl Rudý dům, na záložce byla autorova podobenka, snad neostrá fotografie či kresba uhlem. Jak stálo v medailonku o spisovateli, Julián Carax byl sedmadvacetiletý mladík, který se narodil na začátku století v Barceloně a nyní žije v Paříži. Píše francouzsky a živí se jako pianista v jednom veřejném domě. Text na obalu knihy hlásal nadneseným tónem, tehdy velmi módním, že se jedná o prvotinu nesmírně hodnotnou, za kterou se skrývá všestranný a jedinečný talent. Romanopisec byl označován za příslib evropského písemnictví, jakému mezi žijícími spisovateli není rovno. Následovalo stručné shrnutí děje, ze kterého vyplývalo, že v příběhu se vyskytují temné a neblahé okolnosti jako v laciných románech, což v očích monsieur Roqueforta bylo velké plus. Hned po klasicích měl totiž ze všeho nejraději romány s kriminální a ložnicovou zápletkou.

Rudý dům vyprávěl pohnutý život tajemného muže, který se vloupával do hračkářství a do muzeí, kde kradl loutky. Těm potom vydloubal oči a odnesl si je do opuštěného fantasmagorického skleníku na břehu Seiny, který obýval. Jednou v noci se vkradl do honosného sídla na ulici Foix, aby se tu zmocnil soukromé sbírky figurek. Patřily zbohatlému magnátovi, který své jmění nabyl nekalým obchodováním během průmyslové revoluce. Jeho dcera, dívka z lepší společnosti, velice sečtělá a vybraného chování, se do zloděje zamilovala. Zatímco se odvíjel jejich poněkud trýznivý románek, překypující podivnými příhodami a temnými epizodami, hrdinka postupně odhalovala tajemství, které vedlo záhadného hrdinu, jenž nikdy neprozradil své jméno, k tomu, aby figurky připravoval o oči. Odkrývala strašlivé tajemství o vlastním otci a jeho sbírce porcelánových figurek, a přitom nevyhnutelně spěla k tragickému konci, jaký se jen tak nenajde.

Monsieur Roquefort byl opravdovým znalcem hájemství literatury. Pyšnil se rozsáhlým souborem dopisů, podepsaných všemi pařížskými vydavateli, ve kterých se mu dávalo na vědomí, že jeho sbírky básní či prozaické texty, které jim bez přestání dodával, byly zamítnuty. Ihned poznal, že nakladatelství, které zmíněný román vydalo, je málo významné a je známé (pokud vůbec) kuchařskými knihami, publikacemi o šití a dalších domácích pracích. Majitel antikvariátu mu pověděl, že román byl vydán nedávno. Vyšlo na něj několik recenzí v regionálním tisku, které byly otištěny hned vedle úmrtních oznámení. Stručně řečeno, kritici se vyřádili a mladému Caraxovi doporučovali, aby od svého povolání pianisty neupouštěl, jelikož bylo naprosto jasné, že na poli literatury si ani nevrzne. Monsieur Roquefort, jehož srdce i kapsa se nechaly ztracenými případy vždy obměkčit, se rozhodl učinit investici ve výši půl franku a odnesl si román zmíněného Caraxe spolu s dalším titulem, a sice luxusním vydáním velkého mistra Gustava Flauberta, jehož se cítil být dědicem.

Vlak do Lyonu byl úplně přeplněný, takže monsieur Roquefortovi nezbylo než sdílet kupé druhé třídy s dvěma jeptiškami. Ty, sotvaže vyjeli z pařížského nádraží Austerlitz, na něj bez ustání vrhaly vyčítavé pohledy a tiše si něco mručely. Mistr se rozhodl důkladnému zkoumání obou jeptišek čelit, a tak z aktovky vylovil román a skryl se za jeho stranami jako za ochrannou zdí. Jaké bylo jeho překvapení, když po stovce kilometrů zjistil, že zapomněl na jeptišky, na drkotání vlaku i na krajinu rozplývající se za oknem jako noční můra bratří Lumie`rových. Četl si celou noc, netečný k chrápání obou jeptišek i k nádražím ztraceným v mlze. Když otočil list a četl poslední stránku, venku svítalo. Monsieur Roquefort měl v očích slzy a srdce mu zachvátil pocit závisti a ohromení.

Hned v pondělí zavolal do nakladatelství a ptal se na Juliána Caraxe. Po značném naléhání mu nevrlá telefonistka s hlasem astmatičky řekla, že pan Carax neuvedl žádnou adresu. Každopádně spolupráce s nakladatelstvím již byla ukončena a románu Rudý dům se od vydání prodalo přesně sedmasedmdesát výtisků. Většinou si je koupily dívky lehkých mravů a další stálí hosté podniku, ve kterém autor za trochu peněz hrával polonézy. Zbytek výtisků šel na recyklaci. Byl z něj vyroben papír, na němž pak byly vytištěny misály, bločky na pokuty a lístky do loterie. Záhadný autor si svým neblahým osudem získal sympatie monsieur Roqueforta. Během následujících desíti let při každé návštěvě Paříže obcházel antikvariáty a sháněl další knihy od Juliána Caraxe. Nikdy už na žádnou nenarazil. O autorovi téměř nikdo neslyšel, a pokud někomu jeho jméno přeci jen něco říkalo, pak o něm věděl jen málo. Někteří tvrdili, že vydal několik dalších knih. Pokaždé u bezvýznamných nakladatelství ve směšně nízkém nákladu. Pokud tyto knihy skutečně existovaly, pak nebyly k sehnání. Jeden antikvář tvrdil, že jednou měl v rukou román Juliána Caraxe, který se jmenoval Zloděj katedrál, ovšem bylo to už dávno a on si nebyl příliš jistý. Koncem roku 1935 obdržel zprávu, že u jednoho malého pařížského nakladatelství vyšel Stín větru, nový román Juliána Caraxe. Napsal si do nakladatelství o několik výtisků. Nikdy nedostal žádnou odpověď. Rok nato, na jaře v šestatřicátém, se ho jeden známý, který měl na břehu Seiny stánek s knihami, zeptal, zda se pořád zajímá o Caraxe. Monsieur Roquefort prohlásil, že se nikdy nevzdává. Byla to už otázka paličatosti. Rozhodli-li se všichni, že Caraxe pohřbí v zapomnění, pak on se v žádném případě nepoddá. Známý mu řekl, že před pár týdny se o Caraxovi hodně hovořilo. Podle všeho v jeho osudu nastal zvrat. Prý se oženil s jistou dobře situovanou dámou a po letech odmlky vydal další román, na který v Le Monde vyšla dobrá recenze. Ale zrovna, když už se zdálo, že vane vítr odjinud, vysvětloval knihkupec, Carax se zapletl do souboje na hřbitově Pe`re-Lachaise. Tuto událost zahalovaly nejasné okolnosti. Vědělo se pouze tolik, že k souboji došlo za svítání v den Caraxovy svatby a že se ženich v kostele už neukázal.

Mezi lidmi se říkalo ledacos, každý si mohl vybrat podle svého. Jedni tvrdili, že v souboji zahynul a že jeho tělo skončilo v bezejmenném hrobě. Jiní byli většími optimisty a raději věřili verzi, podle které byl Carax zapleten do nějakého temného podniku. Proto musel opustit nevěstu, čekající před oltářem. Utekl z Paříže a vrátil se do Barcelony. Ten bezejmenný hrob nebyl nikdy nalezen. Krátce nato vznikla nová verze: Juliána Caraxe dál pronásledovala smůla. Zemřel v rodném městě v neskonalé bídě. Holky z nevěstince, kde po nocích hrával, uspořádaly sbírku, jelikož mu chtěly zaplatit důstojný pohřeb. Peníze poslaly složenkou, ale to už bylo jeho mrtvé tělo pohřbeno spolu s těly žebráků a jiných bezejmenných osob. Dávno spočívalo v hrobě vedle těl ubožáků, kteří utonuli v přístavu či umrzli na schodech metra.

Monsieur Roquefort na Caraxe nezapomněl, i když to bylo jen z umíněnosti. Jedenáct let poté, co objevil Rudý dům, se rozhodl půjčit tento román svým dvěma žačkám. Snad přitom doufal, že je tato zvláštní kniha přivábí a naláká je ke čtení. Claře a Claudette bylo tenkrát patnáct. V žilách jim vřely hormony a oknem pracovny na ně pomrkával svět. Navzdory marným snahám učitele byly až dosud netečné jak vůči kráse klasiků a Ezopovým bajkám, tak i vůči nesmrtelným veršům Dante Alighieriho. Monsieur Roquefort se obával, že přijde o práci, pokud Clařina matka zjistí, že výsledkem jeho pedagogického působení jsou dvě nevzdělané dívky s hlavou plnou hloupostí. Rozhodl se půjčit jim Caraxův román s tím, že jde o milostný příběh, nad kterým člověk roní slzy jako hrachy. Což byla napůl pravda.

( 4 )

„Nikdy předtím mě žádný příběh tak nezaujal a nevábil. Nikdy jsem nezakusila podobný pocit jako u této knihy, která mě naprosto pohltila,“ vysvětlovala Clara.

„Čtení pro mě až do té doby bylo povinností, jakousi pokutou, kterou musíme platit učitelům a vychovatelům, aniž dost dobře víme proč. Neznala jsem radost, kterou četba umí skýtat. Neznala jsem ten pocit, kdy stojíš před branou do vlastní duše a chystáš se zjistit, co je za ní. Ten pocit, kdy se člověk oddá představivosti, kráse, záhadám jazyka a literatury vůbec. To vše se pro mě zrodilo spolu s tím románem. Políbil jsi někdy nějakou holku, Danieli?“

Zatajil se mi dech, zatmělo se mi před očima a v krku jako bych měl kovové piliny.

„No tak, jsi ještě hodně mladý. Ale je to ten samý pocit. Jako když se poprvé vykřesá jiskra. Na to nikdy nezapomeneš. Tenhle svět je jen světem stínů, Danieli. A magie je kladným jevem, ale zřídkavým. Ta kniha mi ukázala, že toho lze zažít mnohem víc a prožívat vše naplno. A že mi dokáže vrátit ztracený zrak. Už jen proto román, na kterém ostatním nezáleželo, změnil můj život.“

V té chvíli ze mě byl jen bezvládný panák, vydaný napospas oné zvláštní bytosti, jejímž slovům a svodům jsem neuměl ani nechtěl čelit. Přál jsem si, aby nikdy nepřestala mluvit, aby mě její hlas zahalil navždy, aby se její strýc už nikdy nevrátil a neprolomil tak onen okamžik, který patřil jen mně.

„Léta jsem sháněla další knihy od Juliána Caraxe,“ pokračovala Clara. „Ptala jsem se v knihovnách, knihkupectvích, ve školách…, ale zbytečně. Nikdo o něm ani o jeho knihách neslyšel. Nemohla jsem to pochopit. Později se k monsieur Roquefortovi donesl zvláštní příběh o podivínovi, který obcházel knihkupectví a knihovny a pídil se po románech Juliána Caraxe. Pokud na ně narazil, pak si je koupil, ukradl nebo je získal nějak jinak a hned nato je spálil. Nikdo nevěděl, kdo to je ani proč to dělá. Takže bylo o záhadu víc, která řadu nejasností kolem Caraxe jen rozšířila. Matka časem rozhodla, že se vrátíme do Španělska. Byla nemocná. Domovem a celým světem jí vždy byla Barcelona. Já jsem si v skrytu duše slibovala, že tady o Caraxovi něco zjistím. Koneckonců Barcelona byla jeho rodným městem a tady navíc začátkem války nadobro zmizel. Bohužel neměla jsem štěstí, jen jsem se několikrát dostala na špatnou stopu, a to ještě za pomoci strýčka. A matka na tom byla při svém vlastním hledání podobně. Barcelona, se kterou se po návratu setkala, neměla nic společného s městem, které před léty opustila. Vrátila se do místa pohrouženého do šera, ve kterém můj otec už nežil. Přesto však každý koutek města byl prosycen čarovnou atmosférou vzpomínek. Matka se nechtěla jen tak smířit s neutěšenou skutečností, a proto si umínila, že si najme detektiva, aby zjistil, co se s mým otcem stalo. Výsledkem několikaměsíčního pátrání bylo, že se detektivovi podařilo získat jedny rozbité náramkové hodinky a zjistit jméno člověka, který v podzemních sklepeních hradu Montjuïc zabil mého otce. Jmenoval se Fumero, Javier Fumero. Bylo nám řečeno, že dotyčný začínal jako nájemný pistolník u anarchistů. Koketoval s anarchisty, s komunisty i s fašisty. Všechny je podváděl a přikláněl se vždy k těm, kteří zaplatili nejvíc. Po pádu Barcelony přešel na stranu vítězů a vstoupil do policejního sboru. Dnes je z něj známý a uznávaný inspektor. Na mého tátu už si nikdo nepamatuje. Jak jistě chápeš, pro matku to byla rána. Po několika měsících zemřela. Lékaři řekli, že to bylo srdce, a já si myslím, že náhodou měli pravdu. Po matčině smrti jsem se přestěhovala ke strýčkovi Gustavovi, jedinému příbuznému, který matce v Barceloně zbyl. Já jsem ho vždycky zbožňovala, protože mi pokaždé, když k nám přišel, daroval knihu. Po celá ta léta je pro mě nejen jediným příbuzným, ale i nejlepším přítelem. I když ti možná připadá trochu arogantní, ve skutečnosti má zlaté srdce. Každý večer bez výjimky, i když už padá únavou, mi chvilku čte.“

„Jestli chcete, já bych vám mohl číst,“ nabídl jsem se a hned jsem své troufalosti litoval. Byl jsem přesvědčen, že pro Claru by moje společnost mohla být otravná, ne-li přímo směšná.

„Děkuji, Danieli,“ ona na to. „Budu moc ráda.“

„Kdykoli budete chtít.“

Lehce přikývla a s úsměvem mě hledala.

„Bohužel ten výtisk Rudého domu už nemám. Monsieur Roquefort se jej odmítl vzdát. Mohla bych ti popsat, o čem to je, ale je to stejné, jako bych ti popisovala katedrálu s tím, že je to spousta kamene a nahoře je věž.“

„Jsem si jistý, že byste to vyprávěla mnohem líp,“ zašeptal jsem.

Ženy mají zvláštní smysl, díky kterému neomylně poznají, když se do nich někdo zamiluje. Zvláště když ten někdo je trouba, a ještě k tomu neplnoletý. Já jsem splňoval všechny předpoklady k tomu, aby mě Clara Barceló poslala k šípku. Nicméně raději jsem měl za to, že jelikož je nevidomá, dostávám mnohem větší prostor, a že můj prohřešek zůstane skryt ve stínu. Oním prohřeškem nebylo nic jiného než to, že jsem se zamiloval do ženy, která měla dvojnásobek let, inteligence i elegance než já. Kladl jsem si otázku, co ona ve mně může vidět, aby mi nabízela své přátelství. Snad jen bledý odraz sebe sama, ozvěnu samoty a ztrát. V mých chlapeckých snech jsme vždy byli dva utečenci, kteří cválají na hřbetě knih s odhodláním uprchnout do světa fikce a snů z druhé ruky.

Když se Barceló vrátil, na rtech se mu rýsoval úsměv šelmy. Uplynuly dvě hodiny, mně to však připadlo jen jako dvě minuty. Knihkupec mi podal knihu a mrknul na mě.

„Dobře si ji prohlédni, ty filuto. Nechci, abys za mnou pak chodil s tím, že jsem ti ji vyměnil, ano?“

„Já vám věřím,“ pronesl jsem.

„To je pěkná pitomost. Naposledy s tím na mě vyrukoval jeden americký turista, takový hejsek. Byl přesvědčený, že naši fazolovou polívku vymyslel Hemingway, když se účastnil býčích zápasů na slavnostech svatého Fermína. Tak jsem mu prodal exemplář hry Ovčí pramen, který podepsal sám Lope de Vega – propiskou, prosím pěkně. Takže pozor, pokud jde o byznys s knihami, nesmíš věřit ani ň.“

Když jsme vyšli na ulici Canuda, už se stmívalo. Město pročesával čerstvý vánek. Barceló si svlékl plášť a přehodil jej Claře přes ramena. Připadlo mi, že nastala vhodná příležitost, a tak jsem jakoby mimochodem utrousil, že pokud chtějí, mohl bych se u nich zítra stavit a přečíst Claře několik kapitol ze Stínu větru. Barceló se na mě po očku podíval a suše se zasmál.

„Ty kluku, ty se nezdáš,“ zabručel, i když z jeho tónu byla patrná spokojenost.

„No, jestli se vám to nehodí, tak třeba jindy, nebo…“

„To záleží na Claře,“ pravil knihkupec. „Máme doma už šest koček a dva papoušky. O potvůrku míň nebo víc…“

„Takže budu tě čekat zítra kolem sedmé,“ uzavřela Clara.

„Víš, kde bydlíme?“

( 5 )

Snad proto, že jsem vyrůstal obklopen knihami a knihkupci, jsem si jako malý kluk přál stát se spisovatelem a vést sladkobolný život jako z románu. Příčinu mých literárních plánů bylo třeba spatřovat nejen v oné zázračné prostotě, s jakou se pětiletý človíček dívá na svět, ale navíc i v něčem jiném. Šlo o nádherné pero, přímo mistrovský kousek, vyrobený s dokonalou řemeslnou přesností a umem. Pero bylo vystavené ve výkladní skříni obchodu s psacími potřebami na ulici Anselmo Clavé, hned vedle vládní budovy. Předmět mého obdivu spočíval na podušce a trůnil uprostřed výkladní skříně, jako by šlo o korunovační klenot. Byla to opravdová barokní nádhera ze stříbra a zlata, zářící jak alexandrijský maják. Když jsme šli s tátou na procházku, nedal jsem pokoj, dokud se mnou nezašel podívat se na pero. Táta říkával, že to pero muselo patřit přinejmenším nějakému císaři. Já jsem byl tajně přesvědčen, že s takovým zázrakem se dá psát cokoli od románů po encyklopedie, včetně dopisů, jejichž síla musí překonat jakákoli poštovní omezení. Při své naivitě jsem věřil, že vše, co bych tím perem napsal, by došlo kamkoli. Včetně oněch nepochopitelných míst, kam odešla moje matka a ze kterých, jak říkal otec, už se nikdy nevrátí.

Jednoho dne nás napadlo zajít do obchodu a na ten zázrak se přeptat. Ukázalo se, že jde o opravdový skvost mezi pery značky Montblanc Meisterstück z limitované série. Patřil údajně samotnému Victoru Hugovi, jak nás prodavač slavnostně ujišťoval. Bylo nám řečeno, že z onoho zlatého pera vzešel rukopis Bídníků.

„Slova z něj tryskala jako průzračná voda katalánské řeky Vichy z čistého pramene v Caldas,“ pravil prodavač.

Řekl nám, že pero osobně získal od jednoho pařížského sběratele a že se o jeho pravosti sám přesvědčil.

„A jakou má tento zázrak cenu, smím-li se zeptat?“ otázal se otec.

Když otec uslyšel výši částky, pobledl, ale já už jsem byl beznadějně uchvácen. Prodavač možná otce považoval za profesora fyziky, a tak nás zahltil neskutečnou směsicí údajů o drahých kovech a skvostech z Dálného východu, jakož i o revoluční teorii o pístu a spojených nádobách. A to vše mělo nějakou pro nás neznámou souvislost s oním dokonalým výtvorem na poli grafické technologie. Ve prospěch prodavače musím říci, že ačkoli jsme vypadali nuzně, nechal nás, abychom na pero po libosti sahali. Naplnil je inkoustem a dal mi i papír, abych na něj mohl napsat své jméno a zahájit tak literární dráhu ve stopách Victora Huga. Potom vzal hadřík, pero vyleštil a vrátil je na čestné místo ve výkladní skříni.

„Snad někdy jindy,“ zamumlal otec.

Když už jsme byli opět na ulici, řekl mi tiše, že si to nemůžeme dovolit. Náš antikvariát vynášel málo. Jen stěží se pokryly náklady na živobytí pro nás dva a školné, abych mohl chodit do dobré školy. Pero značky Montblanc věhlasného Victora Huga muselo počkat. Já jsem nic neřekl, ale otec mi musel číst zklamání ve tváři.

„Uděláme to takto,“ navrhl. „Až budeš mít na psaní věk, vrátíme se a koupíme ho.“

„A co když si ho mezitím koupí někdo jiný?“

„To si nikdo nekoupí, věř mi. A pokud ano, řekneme donu Federikovi, ať nám takové udělá. Ten člověk má zlaté ruce.“

Don Federico byl hodinář z naší čtvrti a příležitostný zákazník antikvariátu. Byl to s největší pravděpodobností ten nejvychovanější a nejslušnější člověk na celé západní polokouli. Měl pověst zručného a šikovného chlapíka, která se šířila od čtvrti

Ribera až po tržiště Ninot. Měl ještě jinou pověst, která jej provázela. Tentokráte šlo o méně slušnou záležitost, která se týkala jeho milostného života, zejména pak obliby, jaké se u něj těšili svalnatí mladíci mužného vzhledu, a také jeho záliby oblékat se jako zpěvačka Estrellita Castro.

„A co když se donu Federikovi to pero nepovede?“ ptal jsem se bezelstně.

Otec povytáhl obočí, snad z obavy, že se ke mně donesly podobné zlé klevety a poskvrnily mou nevinnost.

„Don Federico dokonale rozumí všemu, co je německé. A bude-li třeba, dokáže sestavit i volkswagen. A pak, kdo ví, zda za dob Victora Huga existovalo plnicí pero. Celé je to dost podivné.“

Nic jsem si z otcovy skepse vůči historickým skutečnostem nedělal. Já jsem té povídačce do posledního písmenka věřil. I když, dlužno říci, představa, že by mi don Federico vyrobil napodobeninu, se mi také nepříčila. Věděl jsem, že to ještě bude trvat, než se ze mě stane Victor Hugo. Bylo mi útěchou, že přesně podle otcovy předpovědi, pero značky Montblanc po léta leželo ve výkladní skříni, kam jsme se vždy v sobotu ráno na ně chodili nábožně dívat.

„Pořád tu ještě je,“ šeptal jsem okouzleně.

„Čeká na tebe,“ říkával otec. „Ví, že jednoho dne bude tvoje a že s ním napíšeš mistrovské dílo.“

„Já chci napsat dopis. Mámě. Aby si nepřipadala sama.“ Otec mě bez mrknutí pozoroval.

„Maminka není sama, Danieli. Je s Bohem. A s námi, i když ji nevidíme.“

Stejnou teorii mi ve škole přednesl otec Vicente, postarší jezuita, který se pomocí citátu z Evangelia podle Matouše bez ustání snažil vysvětlit všechny taje vesmíru, gramofonem počínaje a bolavými stoličkami konče. Jenže v podání mého otce tomu nemohl uvěřit nikdo, ani slepička idealistka.

„A proč ji tam Bůh chce mít?“

„To nevím. Až ho někdy potkáme, tak se ho na to zeptáme.“ Jak plynul čas, od dopisu jsem úplně upustil a usoudil, že když už, tak bude lepší začít přímo s psaním mistrovského díla. Jelikož pero nebylo k dispozici, otec mi dal tužku číslo dvě značky Staedtler, se kterou jsem si čmáral do sešitu. Můj příběh se náhodou točil kolem zázračného plnicího pera, které se nápadně podobalo tomu z obchodu a které bylo navíc kouzelné. Přesněji řečeno, pero posedl zmučený duch spisovatele, kterému dříve patřilo a jenž zemřel hladem a zimou. Když se dostalo do rukou jednoho učedníka, houževnatě se snažilo zapsat na papír autorovo poslední dílo, které on sám za svého života nestihl dokončit. Už si nevzpomínám, odkud jsem to opsal nebo kde jsem na to narazil, ale pravdou je, že podobný nápad už jsem nikdy potom neměl. Mé pokusy přenést příběh na papír byly katastrofální. Stavba vět byla ubohá a moje metafory připomínaly reklamy na pěnivou koupel na nohy, které jsem si četl na tramvajových zastávkách. Kladl jsem to za vinu tužce a toužil po peru, které by ze mě udělalo mistra. Otec sledoval mé kostrbaté pokroky se směsicí pýchy a starostlivosti.

„Co tvůj příběh, Danieli?“

„Nevím. Myslím, že kdybych měl pero, tak by bylo všecko jinak.“

Podle otce podobný argument může napadnout jen začínajícího literáta.

„Jen se dál snaž. Než dopíšeš svou prvotinu, já ti to pero koupím.“

„Slibuješ?“

Vždycky odpověděl úsměvem. Naštěstí pro otce mé literární ambice brzy vyprchaly a byly zatlačeny do pozadí, do oblasti slovní realizace. Přispěly k tomu různé mechanické a důmyslné plechové hračky z tržiště Los Encantes, které pro nás z hlediska domácího rozpočtu byly dostupnější. Dětská oddanost je vrtkavá a nestálá. Brzy jsem neměl oči pro nic jiného než pro hračky na klíček. Po otci už jsem nechtěl, aby se šel se mnou podívat na pero Victora Huga, a on se o něm nezmiňoval. Měl jsem pocit, že se onen svět nadobro vypařil. Avšak dlouho a vlastně až dodnes se mi ve vzpomínkách otec vybavuje tak, jak vypadal tenkrát. Je to obraz hubeného muže ve starém obleku, jenž mu byl velký, a s obnošeným kloboukem, který koupil za sedm peset v obchodě s použitým šatstvem na ulici Condal. Obraz člověka, který si nemůže dovolit koupit synovi pero, jež patrně bylo k ničemu, avšak pro syna znamenalo všechno. Když jsem se tenkrát večer vrátil z Atenea domů, čekal na mě v jídelně a ve tváři se mu zračil týž výraz touhy a prohry.

„Už jsem si myslel, že ses někde ztratil,“ řekl. „Volal Tomás Aguilar. Říkal, že jste byli na dnešek domluveni. Tys zapomněl?“

Přikývl jsem. „Když on Barceló má milion řečí a hrozně všechno natahuje. Už jsem nevěděl, jak se ho zbavit.“

„Je to hodný člověk, i když někdy otravný. Určitě máš hlad. Merceditas nám přinesla trochu polívky, kterou uvařila matce. To děvče je poklad.“

Posadili jsme se ke stolu a jali se ochutnávat polévku od Merceditas, dcery sousedky ze třetího patra. Všichni o ní říkali, že z ní bude jeptiška a jednou možná i světice. Já jsem ji však nezřídka zahlídl, jak dusila polibky námořníka s všetečnýma rukama, který ji doprovázel až ke vchodu do domu.

„Dnes máš zádumčivou náladu,“ poznamenal otec ve snaze navázat rozhovor.

„To bude tím vlhkem. Mozek kvůli němu úplně vynechává.

To říká Barceló.“

„To nebude jen tím. Trápí tě něco, Danieli?“

„Ne. Jen jsem tak přemýšlel.“

„O čem?“

„O válce.“

Otec neznatelně přikývl a mlčky usrkl polévky. Byl to uzavřený člověk. I když žil minulostí, téměř nikdy o ní nemluvil. Já jsem vyrůstal v přesvědčení, že svět poválečného období plného nehybnosti, ubohosti a potlačovaných výčitek je něčím naprosto přirozeným, stejně jako voda z vodovodního kohoutku. Myslel jsem si, že onen němý smutek, který prosakoval ze stěn zraněného města, je pravým obrazem jeho duše. Zradou dětských let je skutečnost, že není třeba něčemu porozumět, aby to člověk vnímal. A když rozum dokáže pochopit, co se děje, rány v srdci jsou již hodně hluboké. Onoho letního večera, když jsem za ponurého barcelonského stmívání kráčel ulicemi města, nedokázal jsem z paměti vymazat Clařino vyprávění o tom, jak její otec zmizel. V mém světě byla smrt jakousi bezejmennou a nepochopitelnou rukou, jakýsi podomní prodejce, který si odnáší matky, žebráky a devadesátileté sousedy, jako by šlo o pekelnou loterii. Nešlo mi do hlavy, že by smrt mohla jít vedle mě, po mém boku, mít lidský obličej a nenávist v srdci. Že by mohla nosit uniformu nebo plášť, stát v kině u pokladny na vstupenky, smát se v baru, chodit s dětmi ráno na procházku a odpoledne se přičinit, aby někdo zmizel v kobkách pevnosti Montjuïc či v bezejmenném hrobě, nadobro a bez smutečního obřadu. To mi nešlo do hlavy. Když jsem o tom tak přemýšlel, napadlo mě, že tenhle svět, jenž jsem považoval za dobrý, ve skutečnosti představuje jen divadelní kulisy. V té době to s koncem dětství bylo jako s vlaky naší dráhy, které přijíždějí, kdy se jim zachce.

Podělili jsme se o darovanou polévku ze zbytků a jedli ji s chlebem. Obklopovalo nás vtíravé mumlání rozhlasových seriálů, které k nám pronikalo otevřenými okny, vedoucími na náměstí před kostelem.

„Tak co, jak to dneska všechno s donem Gustavem proběhlo?“

„Seznámil jsem se s jeho neteří Clarou.“

„S tou slepou dívkou? Říká se o ní, že je velmi pěkná.“

„Já nevím. Toho si nevšímám.“

„Tím líp pro tebe.“

„Řekl jsem jim, že se u nich zítra po škole stavím a něco jí, chudince, přečtu. Je hrozně sama. Tedy, jestli mi to dovolíš.“

Otec si mě po očku prohlížel, jako by si kladl otázku, zda předčasně stárne, nebo to já jen vyrůstám příliš rychle. Rozhodl jsem se změnit téma a napadlo mě jedině to, kvůli němuž jsem se užíral.

„Je to pravda, že za války odvedli některý lidi do pevnosti Montjuïc a že už je nikdy nikdo neuviděl?“

Otec polkl lžíci polévky, aniž změnil výraz ve tváři. Pak se na mě upřeně podíval a na rtech se mu narýsoval úsměv.

„Kdo ti to řekl? Barceló?“

„Ne. Tomás Aguilar, někdy nám ve škole vypráví takový příběhy.“

Otec mírně pokýval hlavou.

„Za války se někdy dějí věci, Danieli, které se jen těžko dají vysvětlit. Mnohdy ani já sám nevím, co ve skutečnosti znamenají. Někdy je lepší nechat všechno tak, jak je.“

Povzdechl si a bez chuti usrkl polévky. Já jsem ho mlčky pozoroval.

„Maminka mě před smrtí nutila, abych jí slíbil, že ti nebudu o válce vyprávět. Že nedovolím, aby sis vzpomněl na to, co se dělo.“

Nevěděl jsem, co na to říct. Otec se zahleděl do stropu, jako by ve vzduchu něco hledal. Možná pohledy, ticho, snad maminku, aby mu potvrdila jeho slova.

„Někdy si říkám, že jsem neudělal dobře, když jsem poslechl.

Já nevím.“

„To je fuk, tati.“

„Ne, není, Danieli. Po válce už nikdy nic není jako dřív. Ano, je to pravda. Spousta lidí vešla do hradu Montjuïc a už nikdy nevyšla ven.“

Naše pohledy se krátce setkaly. Po chvilce se otec zvedl, raněn tichem, uchýlil se k sobě do pokoje. Sklidil jsem nádobí, naskládal je do mramorového dřezu v kuchyni a začal je mýt. Když jsem se vrátil do obývacího pokoje, usadil jsem se do otcova starého křesla. Mezi záclonami poletoval dech ulice. Nebyl jsem unavený ani se mi nechtělo spát. Šel jsem na balkon, vyklonil se, až jsem zahlédl mlhavé světlo pouličních lamp. Na dlážděné ulici se rýsoval nehybný stín. Stál tam nějaký člověk a v očích se mu odráželo oranžové světýlko hořícího doutníku. Neznámý měl na sobě tmavý oblek. Jednu ruku měl v kapse saka, druhá následovala doutník, jenž mu kolem obličeje vytvářel clonu modravého kouře. Tiše mě pozoroval. Obličej měl ve stínu. Takhle tam stál asi minutu, pomalu kouřil s pohledem upřeným do mých očí. Když pak zazněly údery zvonu z katedrály ohlašující půlnoc, postava lehce pokynula hlavou na pozdrav a já jsem vytušil, že na rtech jí pohrává úsměv, i když jsem nic neviděl. Chtěl jsem odpovědět, ale byl jsem jako ochrnutý. Postava se otočila, viděl jsem, jak se vzdaluje a mírně pokulhává. Kdykoli jindy bych si přítomnosti podivného muže sotva povšiml. Jen se mi ztratil v mlze, pocítil jsem na čele studený pot. Zatajil se mi dech. Popis úplně stejné scény jsem četl ve Stínu větru. V románě hrdina každou noc vycházel na balkon, vždy o půlnoci, a zjistil, že ho sleduje cizí muž, který stojí ve stínu a pomalu kouří. Jeho obličej byl vždy ve tmě, jen jeho oči žhnuly jako uhlíky. Neznámý tam stál s rukou v kapse černého saka. Potom se kulhavě vzdálil. Ve výjevu, který jsem právě viděl, onen podivný neznámý mohl být jen nějaký muž, který ponocuje. Postava bez tváře a beze jména. V Caraxově románu tou postavou byl ďábel.

( 6 )

Přepadl mě mocný spánek zapomnění, který mě spolu s představou, že odpoledne uvidím Claru, přiměl považovat vše za pouhou náhodu. Snad byl onen projev horečnaté představivosti jen pouhým důkazem mého dozrávání. Jak tvrdily všechny sousedky v našem domě, rychle jsem rostl. Těžko říct, zda ve spořádaného člověka. Každopádně bylo patrné, že ze mě bude pořádný kus mužského. Přesně v sedm jsem se dostavil do bytu dona Gustava Barceló rozhodnut předvést se coby báječný společník, který umí skvěle předčítat. Za tímto účelem jsem si oblékl své nejlepší šaty a vydával kolem sebe vůni kolínské Varón Dandy, kterou jsem si půjčil od otce. Knihkupec s neteří bydleli ve velkolepém bytě na náměstí Plaza Real. Otevřela mi služebná v úboru, s čepečkem na hlavě a neurčitým výrazem legionáře ve tváři. Teatrálně se uklonila.

„Vy jste určitě mladej pan Daniel,“ řekla. „Já jsem Bernarda a jsem vám k službám.“

Bernarda mluvila velice slavnostně, s nápadně silným přízvukem ze západu.

S okázalou úslužností mě provedla honosným bytem rodiny Barceló. Byt byl ohromný, zabíral celé patro budovy. Chodba se stáčela do půlkruhu, na který se napojovaly další předsíně, místnosti, pokoje a salony. Jelikož jsem byl zvyklý na náš skromný příbytek na ulici Santa Ana, připadalo mi to tam jako v klášteře El Escorial. Bylo očividné, že don Gustavo kromě knih, rukopisů a starobylých listin sbíral i obrazy, sochy a ikony. K tomu všemu tam ještě byly četné exempláře fauny a flory. Šel jsem za Bernardou místností, kde byla spousta vzrostlých tropických rostlin, byl to opravdový domácí skleník. Prosklenými stěnami pronikalo nazlátlé světlo, které vytvářelo mrak jemného oparu. Vzduchem se nesly teskné tóny klavíru. Bernarda rázně kráčela a její ruce se pohybovaly jako dvě šavle. Já jsem šel těsně za ní a rozhlížel se kolem. Všiml jsem si přitom několika koček a páru papoušků jak vystřižených z učebnice, jejichž pera hýřila všemi barvami. Služebná mi řekla, že Barceló jednoho pokřtil Ortega a druhého Gasset. Clara mě čekala na druhé straně pralesa v saloně, jehož okna vedla na náměstí. Žena mých snů měla na sobě tyrkysově modré bavlněné šaty a hrála na klavír. Dopadalo na ni světlo, které do místnosti pronikalo oknem. Clara hrála špatně, nedodržovala rytmus, polovinu not spletla. Mně však její hra zněla jako rajská hudba. Jak tam vzpřímeně seděla, s hlavou skloněnou na stranu a s mírným úsměvem na rtech, připomínala mi andělskou bytost. Chtěl jsem si odkašlat, abych na sebe upozornil, ale závany kolínské mě prozradily. Clara svůj koncert náhle přerušila a stydlivě se usmála.

„Na chvilku jsem si myslela, že je tu strýček,“ řekla. „Zakázal mi hrát Mompoua, protože tvrdí, že v mém podání jde o svatokrádež.“

Jediný Mompou, kterého jsem znal, byl jeden vyzáblý kněz. Učil nás fyziku a chemii a měl problémy s nadýmáním. Taková spojitost mi připadla nejen nemožná, ale i bizarní.

„No mně se zdá, že hraješ nádherně,“ odvětil jsem.

„Kdepak. Strýček je opravdový znalec a milovník hudby, tak mi najal učitele klavíru, abych se zlepšila. Je to mladý skladatel. A velmi slibný. Jmenuje se Adrián Neri, studoval v Paříži a ve Vídni. Musím ti ho představit. Skládá symfonii, kterou na premiéře zahraje Orchestr města Barcelony, protože jeho strýček tam je členem správní rady. Je to génius.“

„Ten strýček, nebo jeho synovec?“

„Nebuď zlomyslný, Danieli. Uvidíš, že ti Adrián hned padne do oka.“

Asi jako klavír ze sedmého patra, pomyslel jsem si.

„Máš chuť na svačinu?“ nabídla se Clara. „Bernarda dělá tak výborné skořicové sušenky, že se budeš olizovat až za ušima.“

Královsky jsme posvačili. Spořádali jsme všechno, co nám služebná přinesla nadosah. Já jsem nevěděl, co pravidla slušného chování v dané situaci předepisují, ani jsem netušil, co mám dělat. Clara, která vždy jako by četla mé myšlenky, mě vyzvala, abych začal číst Stín větru a rovnou od začátku. A tak jsem spustil a ponořil se znovu do příběhu. Přitom jsem napodoboval hlasy z rozhlasu, které vždy po večerní modlitbě četly texty s vlasteneckými tématy. Můj hlas zpočátku zněl nervózně, ale postupně jsem se uvolnil. Nakonec jsem úplně zapomněl, že předčítám nahlas, a zcela jsem se nechal zahltit vyprávěním. Začal jsem v textu objevovat kadenci a zvraty, plynoucí jako hudební témata, témbrové hádanky a pauzy, kterých jsem si při prvním čtení nevšiml. Nové detaily, záchvěvy obrazů a klamných představ se najednou vynořily mezi řádky jako spletité schodiště uprostřed budovy, na které lze pohlížet z několika úhlů. Četl jsem asi hodinu a dostal jsem se až do páté kapitoly, když jsem pocítil sucho v hrdle. Hned několikery hodiny začaly odbíjet a připomenuly mi tak, že čas hodně pokročil. Zavřel jsem knihu a podíval se na Claru, která se na mě tiše usmívala.

„Trochu mi to připomíná Rudý dům,“ řekla. „Ale zdá se, že tenhle příběh není tak temný.“

„Nenech se zmást,“ namítl jsem. „To je jen začátek. Potom se všechno zašmodrchá.“

„Ty už musíš jít, že?“ zeptala se Clara.

„Bohužel, musím. Ne že by se mi chtělo, ale…“

„Jestli nemáš nic jiného, tak se tu můžeš zítra zase stavit,“ navrhla Clara. „Ale nechci zneužívat…“

„V šest?“ vyhrkl jsem. „Já jen, že tak budeme mít víc času.“

Po tomto prvním setkání v hudebním salonku v bytě na náměstí Plaza Real přišla v létě roku 1945 a v následujících letech spousta dalších. Mé návštěvy v bytě Barcelóových byly brzy téměř každodenní, s výjimkou úterý a čtvrtku, kdy Clara měla hodiny klavíru s Adriánem Nerim. Trávil jsem tam hodiny, takže časem jsem znal chodbu, předsíň i každou místnost nazpaměť, stejně jako všechny rostliny v pralese dona Gustava. Stín větru nám vydržel několik týdnů, ale nedalo nám práci najít si další knihy a pokračovat ve čtení dál. Barceló měl úžasnou knihovnu. Jelikož další tituly Juliána Caraxe nebyly k dispozici, zvolili jsme čtenářské toulky druhořadými klasiky a prvořadou odpočinkovou literaturou. Někdy jsme se ke čtení ani nedostali a jen jsme si povídali, anebo jsme si dokonce vyšli na procházku. Procházeli jsme se po náměstí, případně jsme zašli až ke katedrále. Clara strašně ráda jen tak seděla, zaposlouchala se do tichého ševelení hovoru a do ozvěny kroků po kamenitých chodnících. Chtěla po mně, abych jí popisoval domy, lidi, auta, obchody, pouliční lampy a výkladní skříně, které jsme míjeli. Často se do mě zavěsila a já ji vedl po naší vlastní Barceloně, kterou jsme mohli vidět jen my dva. Vždycky jsme nakonec skončili v cukrárně na ulici Petritxol, kde jsme se podělili o pohár se šlehačkou nebo o zákusek. Lidé se na nás někdy po očku dívali a nejeden mazaný číšník dělal narážky na Claru slovy „tvoje starší sestra“. Ale já jsem si posměšků ani narážek vůbec nevšímal.

Clara se mi někdy svěřovala s poněkud zvláštními tajnostmi. Nevím, zda to od ní byla zlomyslnost či jakási zvrácenost, fakt je ten, že jsem nevěděl, co si o tom mám myslet. Jedním z jejích nejoblíbenějších témat bylo o jednom podivínovi, který k ní přistupoval, když byla sama na ulici, a promlouval k ní chraptivým hlasem. Ten záhadný člověk se nikdy nepředstavil. Ptal se jí na dona Gustava a dokonce i na mě. Při jedné příležitosti ji pohladil po hrdle. Mně podobné příhody působily neskutečná muka. Jindy Clara tvrdila, že dotyčného neznámého požádala, aby ji nechal číst si rukama v jeho obličeji. Na to on neodpověděl, což si Clara vyložila jako souhlas. Když zvedla ruce k jeho hlavě, prudce ji za ně zachytil. Přesto se však letmo dotkla jeho tváře a měla pocit, jako by sáhla na vydělanou kůži.

„Jako by měl na sobě masku z kůže,“ říkávala.

„Tohle si vymýšlíš, Claro.“

Clara se zapřísahala, že je to pravda, a já jsem se vzdával, zcela ztýrán představou onoho neznámého člověka pochybné existence, jak s rozkoší hladí její labutí šíji a kdovíco ještě, zatímco mně bylo vyhrazeno pouze o tom snít. Kdybych se nad tím tenkrát zamyslel, musel bych si uvědomit, že moje oddanost Claře pro mě byla jen hlubokým pramenem utrpení. Snad proto jsem ji zbožňoval ještě víc. Snad pro nesmyslnou potřebu následovat ty, kteří nám ubližují. Celé léto jsem se bál dne, kdy zase začne škola a já už nebudu mít čas od rána do večera, abych jej mohl trávit s Clarou.

Bernarda sice navenek vypadala přísně, avšak v jádru to byla hodná ženská s mateřskými sklony. Nakonec si mě oblíbila. Asi to jinak ani dopadnout nemohlo, když mě viděla tak často. A svým způsobem se rozhodla, že si mě osvojí.

„Jak víte, tenhle chlapec nemá mámu,“ říkávala donu Gustavovi. „Mně je ho chudáčka tak líto.“

Bernarda přišla do Barcelony krátce po válce. Utíkala před chudobou a před svým otcem, který ji v lepším případě mlátil a nadával do šeredných a hloupých špindír. V tom horším, když byl opilý, ji zahnal do chlíva, kde ji osahával. Ona hrůzou plakala, a tak ji nakonec nechal jít. Křičel přitom, že je pobožná husa jako její máma. Barceló se s ní setkal zcela náhodou, když pracovala v jednom stánku se zeleninou na tržišti Borne. A pod vlivem jakési intuice jí nabídl místo.

„Bude to něco jako Pygmalion,“ prohlásil. „Vy budete moje Líza a já váš profesor Higgins.“

Bernarda, jejíž literární potřeby zcela uspokojovala nedělní příloha v novinách, se na něj po očku podívala.

„Poslyšte, když je ženská chudá a nevzdělaná, to ještě neznamená, že není poctivá.“

Barceló nebyl zrovna George Bernard Shaw. Sice se mu nepodařilo vštěpit Bernardě kultivovanou mluvu s bezchybnou výslovností, přesto dokázal, aby vystupovala a jednala jako slušně vychované děvče z maloměsta. Bylo jí osmadvacet, ale já měl vždycky dojem, že má o deset víc, už jen v pohledu. Byla velmi zbožná a velice uctívala Panenku Marii Lurdskou, skoro až k nepříčetnosti. Každý den chodila na mši na osmou do baziliky Panny Marie z Moře a přinejmenším třikrát týdně se zpovídala. Don Gustavo se prohlašoval za agnostika, což Bernarda považovala za chorobu, jakou je třeba astma, která však postihuje jen panstvo. On byl toho názoru, že je technicky naprosto nemožné, aby služebná tolik hřešila a aby bylo nutno zpovídat se s takovou frekvencí.

„Vždyť ty jsi dobrák od kosti, Bernardo,“ říkával. „Tihle lidi, co všude vidí samý hřích, to nemají v hlavě v pořádku, měli by si ji pročistit. A vůbec celé tělo. Já bych řekl, že trpí špatným zažíváním. Základním rysem zbožného iberského věřícího je chronická zácpa.“

Při podobných rouhačských řečech se Bernarda mnohonásobně pokřižovala. Později, v noci, se pomodlila navíc i za poskvrněnou duši pana Barceló, který měl zlaté srdce, ale ze samého čtení se mu to v hlavě všechno dočista pomotalo, jako Sanchu Panzovi.

Během roku měla Bernarda vážné známosti, muže, kteří ji bili, obírali o úspory na vkladní knížce a nakonec ji dříve či později opustili. Pokaždé, když na to došlo, zamkla se ve svém pokojíku v zadní části bytu, celý den proplakala a přísahala, že se otráví jedem na krysy nebo že vypije láhev louhu. Barceló Bernardu přesvědčoval, aby otevřela, ale když bezvýsledně vyčerpal celý svůj repertoár, opravdu se vyděsil. Zavolal zámečníka, aby otevřel dveře, a taky lékaře, aby dal Bernardě koňskou dávku sedativ. Když se ta nebožačka po dvou dnech probrala, knihkupec jí koupil růže, bonbony a nové šaty. A také ji pozval na nový film s Cary Grantem, který podle Bernardina názoru byl ihned po Josém Antoniovi tím nejhezčím mužským všech dob.

„Víte, že se o Cary Grantovi povídá, že on je jako na kluky,“ drmolila a cpala se přitom čokoládovými bonbony.

„Hlouposti,“ pravil Barceló. „To si vymýšlejí hlupáci a neotesanci, kteří žijí v neutuchajícím pocitu závisti.“

„Vy umíte tak krásně mluvit, milostpane. Hned je vidět, že jste chodil na univerzitu v Sorbetu.“

„Sorbonně,“ opravil ji Barceló bez známky nakvašenosti.

Bernardu prostě člověk musel mít rád. I když to po ní nikdy nikdo nechtěl, vařila mi a zašívala prádlo. Upravovala mi šaty a boty, česala mě, stříhala mi vlasy, kupovala mi vitaminy a zubní pastu. Dokonce mi darovala medailonek s flakonkem se svěcenou vodou z Lurd. Přivezla ji autobusem její sestra, která bydlí v San Adrián del Besós. Někdy, když mi usilovně prohledávala vlasy a pátrala po vších a jiných parazitech, promlouvala ke mně polohlasem.

„Slečna Clara je ten nejlepší člověk na světě. Ať mě Pánbůh ztrestá, jestli mě někdy napadne říct o ní křivýho slova. Ale není to dobře, když se o ni tak moc zajímáte, jestli rozumíte, co tím myslím.“

„Netrap se tím, Bernardo, vždyť jsme jen kamarádi.“

„No právě.“

A Bernarda, ve snaze podat mi názorný příklad, začala vyprávět příběh, který slyšela v rádiu. Byl o mladíkovi, který se nepatřičně zamiloval do své učitelky. V rámci spravedlivého zásahu prozřetelnosti mu vypadaly vlasy i zuby a obličej i ruce mu pokryly odpudivé boláky. Šlo o jakousi variantu lepry pro zhýralce.

„Zhýralost je moc špatná věc,“ uzavřela Bernarda. „To vám povídám.“

Don Gustavo sledoval s potěšením mou oddanost Claře a nadšení, s jakým jsem jí dělal doprovod. I když na můj účet často dělal různé vtipy. Já jsem jeho shovívavost přičítal tomu, že mě asi považoval za neškodného. Čas od času mi dělal velkorysé nabídky ohledně Caraxova románu. Říkal, že celou záležitost probral s kolegy ze sdružení antikvářů a všichni se shodli na tom, že Carax teď může stát hotové jmění, zvláště ve Francii. Já jsem pokaždé odmítl a on se jen mazaně usmíval. Dal mi klíče od bytu, pro případ, že by on či Bernarda nebyli doma a nemohli mi otevřít.

S tátou to zase bylo úplně jinak. Jak léta plynula, překonal svou vrozenou zdrženlivost, která ho zpočátku nutila nedotýkat se témat, jež ho trápila. Jedním z důsledků daného vývoje bylo, že dával jasně najevo nespokojenost s mým vztahem ke Claře.

„Měl by ses stýkat s kamarády stejného věku, jako třeba s Tomásem Aguilarem. Úplně jsi na něj zapomněl. A přitom je to výborný kluk. A ne abys byl celé dny se ženou, co má roky na vdávání.“

„Co záleží na tom, kolik je mně nebo jí let, když jsme dobří kamarádi?“

Nejvíc mě mrzela narážka na Tomáse, protože to byla pravda. Už celé měsíce jsem s ním nebyl a přitom dřív jsme byli nerozluční kamarádi. Otec na mě vyčítavě pohlédl.

„Danieli, ty o ženách nic nevíš. A tahle si s tebou zahrává jako kočka s myší.“

„To ty o ženách nic nevíš,“ namítal jsem uraženě. „A o Claře už vůbec ne.“

Náš rozhovor se jen zřídka dostal za hranice jakési výměny výčitek a dotčených pohledů. Když jsem nebyl s Clarou nebo ve škole, snažil jsem se co nejvíc pomáhat otci v antikvariátě. Uklízel jsem ve skladě, doručoval knihy klientům, vyřizoval jsem, co bylo třeba, případně jsem obsluhoval stálé zákazníky. Otec mi vytýkal, že jsem neustále duchem nepřítomný a že práci nedělám pořádně. Já jsem zase namítal, že tam trávím celé dny a že nechápu, proč si stěžuje. Často, když jsem nemohl v noci usnout, vzpomínal jsem na to, jak jsme si dřív byli blízcí. Vzpomínal jsem na onen malý svět, který jsme po matčině smrti spolu sdíleli. Na dobu spojenou s perem Victora Huga a s plechovými lokomotivami. Byla to pro mě pokojná a smutná léta. Svět, který se už ztrácí. Vlastně se začal rozplývat onoho rána, kdy mě otec zavedl na pohřebiště zapomenutých knih. Jednoho dne otec zjistil, že jsem Caraxovu knihu věnoval Claře, a strašně se rozzlobil.

„Zklamal jsi mě, Danieli,“ řekl mi. „Když jsem tě zavedl na to tajné místo, řekl jsem ti, že kniha, kterou si vybereš, bude něčím výjimečným, že si ji přisvojíš a budeš za ni zodpovědný.“

„Tenkrát mi bylo deset a šlo jen o takovou dětskou hru.“ Otec na mě pohlédl, jako bych mu do těla vrazil nůž.

„A teď je ti o něco víc. Nejenže jsi pořád ještě dítě, ale navíc jsi dítě, co si myslí, že už je z něj muž. Život ti připraví mnoho zklamání, Danieli. A už hodně brzy.“

Tehdy jsem si to vysvětloval tak, že otce mrzí, kolik času trávím s Barcelóovými. Don Gustavo s neteří žili ve světě přepychu, ke kterému se otec neměl možnost ani jen přiblížit. Myslel jsem si, že mu vadí, jak se služebná dona Gustava ke mně chová jako matka. Měl jsem za to, že ho uráží už jen to, že takovou úlohu někomu vůbec dovoluji sehrávat. Někdy, když jsem byl ve skladě a chystal balíky nebo nějaké zásilky, zaslechl jsem zákazníka, jak s otcem vtipkuje.