Bruce W. Cameron

Psí domov

Ikar

W. Bruce Cameron: Psí domov

Copyright © 2017 by W. Bruce Cameron

All rights reserved.

Translation © Renáta Tetřevová, 2018, 2023

ISBN 978-80-249-5169-0

Obsah

1. KAPITOLA

2. KAPITOLA

3. KAPITOLA

4. KAPITOLA

5. KAPITOLA

6. KAPITOLA

7. KAPITOLA

8. KAPITOLA

9. KAPITOLA

10. KAPITOLA

11. KAPITOLA

12. KAPITOLA

13. KAPITOLA

14. KAPITOLA

15. KAPITOLA

16. KAPITOLA

17. KAPITOLA

18. KAPITOLA

19. KAPITOLA

20. KAPITOLA

21. KAPITOLA

22. KAPITOLA

23. KAPITOLA

24. KAPITOLA

25. KAPITOLA

26. KAPITOLA

27. KAPITOLA

28. KAPITOLA

Poděkování

Mému synovci Williamu Gage Cameronovi

1. KAPITOLA

Od samého začátku jsem o těch kočkách věděla.

Byly úplně všude.

Neviděla jsem je, i když jsem měla už otevřené oči. Jakmile se ale přiblížily, vnímala jsem jejich mihotavé stíny a pach. Byla jsem si jejich přítomností stejně jistá jako matkou, jež mě kojila, a sourozenci, kteří se vrtěli vedle mě, když jsem si razila cestu k životodárnému mléku.

Samozřejmě jsem netušila, že to jsou kočky. Bylo mi však jasné, že jsou jiné než já. Bydlely sice s námi v noře, ale nepokoušely se pít spolu s námi. Sotva se mi zlepšil zrak, zjistila jsem, že jsou malé, rychlé a štíhlé. Uvědomila jsem si, že se nám vůbec nepodobají. Byly to naprosto odlišné bytosti.

Žili jsme společně v chladném, tmavém domově. Suchá špína pod mým nosem vydávala staré, exotické pachy. Ráda jsem je vdechovala a plnila si čenich těmi báječnými opojnými vůněmi. Nad hlavami se nám tyčil vyschlý dřevěný strop, kterým propadal prach. Prostor byl tak stísněný, že kdykoliv matka vstala z našeho pelechu v prohlubni z udusané hlíny, vzpřímený ocas měla téměř u trámů. Odcházela, přestože jsme nesouhlasně pofňukávali a poplašeně se tiskli k sobě. Nevěděla jsem, kam chodí. Pamatuji si jen, jak jsme se báli, dokud se nevrátila.

Jediným zdrojem světla byla čtvercová díra ve vzdáleném koutě. Tímto oknem k nám pronikaly fantastické vůně zimy, vlhka a života z míst, které byly dokonce opojnější než naše doupě. Občas jsem sice zahlédla některou z koček, jak se otvorem prosmýkla ven, ale kdykoliv jsem se vydala za ní, matka mě strčila zpátky.

Když jsem zesílila a oči se mi zaostřily, skotačila jsem se sourozenci i s koťaty. Často jsem se z naší rodiny vyčlenila a hrála si s několika obzvlášť přátelskými mícami z nejzazšího kouta našeho společného domova. Byla to dvě maličká koťata. Jejich matka mě dokonce občas olízala. Říkala jsem jí Matka Kočka.

Když moje vlastní matka usoudila, že kočičích hrátek bylo ažaž, došla si pro mě. Popadla mě za kůži na krku a vytáhla z chumlu dovádějící drobotiny. Sourozenci mě po návratu podezřívavě očichávali, nicméně mě nezavrhli, ačkoli se jim kočičí pachy zjevně moc nezamlouvaly.

To byl můj báječný život plný zábavy a vůbec by mě nenapadlo, že by se to mohlo někdy změnit.

Právě jsme s bratry a sestrami popíjeli mlíčko, když matka znenadání vyskočila. Byla jsem stále přisátá, a tak mě zvedla do vzduchu.

Hned jsem pochopila, že se stalo něco zlého.

V noře vypukla panika a kočky se honem uchýlily do nejtemnějšího kouta. Matky popadly mňoukající potomky za týl. My jsme se přitiskly k mamince. Měla strach, a to nás vyděsilo.

Zničehonic mě oslepilo ostré světlo pronikající z otvoru. Vzápětí jsme uslyšeli: „Proboha! Tady je snad milion koček!“

Netušila jsem, co ty zvuky znamenají, ani proč je v noře najednou takové oslnivé světlo. Náhle jsem ucítila zcela neznámou vůni. Pochopila jsem však, že jsme v nebezpečí a že ten odér pochází z bytostí, které nás ohrožují. Matka ztěžka oddechovala, sklonila hlavu a couvala. My jsme klopýtali kolem ní a kníkali, aby nás neopouštěla.

„Ukaž. Hrome. To je ale nadělení!“

„Bude to problém?“

„To si piš.“

„Co chceš dělat?“

„Musíme zavolat někoho, kdo tu havěť zlikviduje.“ Vnímala jsem rozdíly mezi první a druhou sadou zvuků, odlišnosti v intonaci a výšce, ale netušila jsem, co znamenají.

„Co kdybychom je otrávili sami?“

„Máš něco v autě?“

„Ne, ale můžu to sehnat.“

Matka nám stále nedala napít. Svaly měla napjaté, uši stažené. Plně se soustředila na zdroj těch zvuků. Chtěla jsem mlíčko, abych věděla, že jsme v bezpečí.

„Jenže pak se budou po celý ulici válet mršiny. Je jich tu moc. Kdyby šlo o jednu nebo dvě, tak neřeknu, ale tohle je hotová kočičí kolonie.“

„Chceš mít přece do konce června všechno srovnaný se zemí. Takže nemáme moc času, abychom se jich zbavili.“

„Já vím.“

„Vidíš ty misky? Někdo ty potvory krmí.“

Světla se zaměřila na jedno místo v naší noře, hned u vchodu.

„To je paráda! Co ty lidi blbnou?“

„Mám zjistit, kdo to dělá?“

„Kašli na to. Až ty kočky zmizí, bude klid. Někoho zavolám.“

Pátrací světla ještě jednou obkroužila doupě a zmizela. Slyšela jsem, jak se sype hlína, a pak těžké, důrazné kroky, které byly mnohem hlučnější než tiché cupitání koček. Neznámé bytosti konečně zmizely a koťata si za chvíli znovu začala šťastně hrát. Najedla jsem se spolu s ostatními sourozenci a hned jsem se vypravila za dětmi Matky Kočky. Všechno bylo zase jako jindy. Jakmile denní světlo pronikající dírou začalo slábnout, dospělé kočky vyrazily ven. Vracely se pozdě v noci a já tu a tam ucítila vůni krve z drobné kořisti, kterou nosívaly potomkům.

Když se na lov vydala naše maminka, nešla dál než k velkým miskám s granulemi, jež stály hned pod čtvercovou dírou. Po návratu jí bylo z dechu cítit maso, ryby a nějaké rostliny a mě napadlo, jak to asi chutná.

Ať se dnes stalo cokoliv, bylo to pryč.

Náš svět se zhroutil ve chvíli, kdy jsem si hrála s neúnavnými dětmi Matky Kočky. Tentokrát nás oslnilo mnohonásobně větší světlo než minule. Všechno kolem mě se neskutečně rozzářilo.

Kočky se vyděšeně rozprchly na všechny strany, ale já se hrůzou nemohla ani hnout. Vůbec jsem nevěděla, co si počít.

„Připravte sítě, ať je pochytáme naráz!“

„Hotovo!“ ozvalo se zvenčí.

Za světlem se mihly tři obrovské stíny. Byli to první lidé, které jsem kdy viděla. Vzápětí jsem si však uvědomila, že jejich pach znám. Jen jsem neměla tušení, jak vypadají. Náhle jsem pocítila něco zvláštního. Přitahovali mě. Když vlezli do naší nory, nejradši bych se k nim rozeběhla. Panika vyděšených koček mě však zarazila.

„Jednu mám!“

Kocour zasyčel a zavřeštěl.

„Proboha!“

„Tamhle jich pár uteklo!“

„Sakra!“ vykřikl kdosi venku.

Byla jsem daleko od maminky, a tak jsem se ji snažila vyčenichat. Najednou jsem na zátylku ucítila ostré zuby a strnula jsem. Matka Kočka mě zatáhla hlouběji do stínů a postavila mě k velké trhlině v kamenné zdi. Pak mě protlačila do úzkého prostoru, ve kterém se choulila její vlastní koťata. Poslechli jsme ji a byli tiše jako pěny. Lehla jsem si k nim a poslouchala lidské volání.

„Hele, jsou tu i štěňata!“

„Děláš si legraci? Honem, chyť tamto!“

„Páni, ti jsou ale rychlí.“

„Pojďte sem, čičí. My vám neublížíme.“

„Podívej, fena.“

„Bojí se. Dávej pozor, aby tě nepokousala.“

„Klid. Nic se neděje, děvče. Jen pojď.“

„Gunter neříkal, že jsou tu i psi.“

„Ten nám neřekl, ani kolik je tady těch zatracených koček.“

„Už jste je pochytali?“

„Je to pořádná fuška!“ zavolal někdo zvenčí.

„Jen pojď, pejsku. Krucinál! Honem! Už běží ta fenka!“

„Fajn. Máme ji!“

„A tady je štěně. A další. Úplně malé!“

„Aspoň je chytíme snáz než ty zpropadený kočky.“ Poslouchali jsme, ale nic jsme nechápali. Za zdí poblikávalo světlo, ale k naší skrýši se lidský pach nepřiblížil. Směs strachu a kočičího odéru ve vzduchu se postupně rozplynula a zvuky také. Nakonec jsem usnula.

Když jsem se probudila, maminka byla pryč, stejně jako bratři a sestry. Pelíšek, ve kterém jsme se narodili a bydleli, sice pořád voněl po rodině, ale byl prázdný. Čenichala jsem kolem a cítila se tak opuštěná, že jsem začala naříkat a nedokázala jsem přestat.

Nechápala jsem, co se stalo, ale v doupěti zůstala jen Matka Kočka a její koťata. Bála jsem se a hledala útěchu, a tak jsem se k ní vrátila. Matka Kočka vyvedla potomky z úkrytu na malý kus deky, který jsem považovala za její domov. Napřed mě černým nosem očichala, potom si lehla, stočila se kolem mě a nabídla mi struky. Její mlíčko bylo úplně jiné, než na jaké jsem byla zvyklá, ale toužila jsem po útěše a potravě, a tak jsem vděčně pila. Za chvíli se ke mně přidala i koťata.

Na druhý den ráno se vrátilo několik kocourů. Matka Kočka na ně varovně zasyčela, a tak si lehli na vlastní místa.

Později, když světlo pronikající dírou začínalo slábnout, postřehla jsem dalšího člověka, tentokrát úplně jiného. Teď, když jsem chápala ty rozdíly, jsem si uvědomila, že jeho pach už znám.

„Čičí? Čičí?“

Matka Kočka nečekaně vyskočila a nechala nás na kousku deky samotné. Útulné teplo zmizelo a my se hned přitulili k sobě, abychom se zahřáli. Viděla jsem ji, jak se vydala k díře, ale nevyskočila. Zůstala stát a čekala. Kocouři zbystřili, ale nevydali se za ní.

„Tys tu zůstala sama? Netuším, co se tady stalo, ale viděl jsem vyjeté koleje, takže vím, že tu byly náklaďáky. Odvezly všechny?“ Člověk se protáhl dírou a na chvíli v našem doupěti nastala úplná tma. Byl to muž. Cítila jsem to, ačkoliv rozdíl mezi mužem a ženou jsem poznala až později. Připadal mi o něco větší než ti před ním.

Znovu mě to k němu podivně táhlo, ale vzpomínka na děs včerejšího dne mě zadržela u kočičích přátel.

„Fajn. Vidím vás. Jak se vám povedlo schovat? Koukám, že vám vzali i misky. No to je paráda.“

Něco zašustilo a pak jsem ucítila nádhernou vůni jídla. „Zatím si dejte tohle. Teď půjdu, ale přinesu vám misku. A taky vodu.“

Muž ustoupil a protáhl se ven. Jakmile zmizel, kočky se hladově vrhly na to, co jim nechal.

Když se vracel, poznala jsem to dříve než ostatní. Zdálo se, že necítí sílící pach přicházejícího člověka. Jakmile se objevil v díře, kocouři uskočili zpátky do kouta. Matka Kočka však zůstala. Na zemi se objevila nová miska s jídlem, ale Matka Kočka se nepohnula, jen muže obezřetně sledovala. Byla celá napružená a já poznala, že pokud by ji chtěl chytit jako ti lidé včera, hned by utekla.

„A tady je voda. Máš koťata? Vypadáš, jako bys kojila. Nebo ti je vzali? Tak to je mi moc líto. Brzy to tady zbourají a postaví nové byty. Nemůžeš tady zůstat, víš?“

Muž po chvíli odešel a dospělé kočky začaly opatrně jíst. Jakmile se k nám Matka Kočka vrátila, očichala jsem ji, ale když jsem jí olízla tlamu, hned se odvrátila.

Podle intenzity světla pronikajícího dírou jsem poznávala, jestli je den nebo noc. Dorazily další kočky – některé s námi žily už předtím a jedna nová, jejíž příchod vyvolal mezi kocoury rvačku, kterou jsem se zájmem sledovala. Dva zápasníci zůstali v sobě zaklesnutí tak dlouho, že kdyby podrážděně nemrskali ocasy, myslela bych si, že usnuli. Když se od sebe konečně odtrhli, natáhli se na zem, skoro se dotýkali čumáky a dělali jeden na druhého dost nekočičí zvuky. Při další rvačce ležel jeden na boku a oháněl se tlapkou, zatímco druhý nad ním bojovně stál. Oba na sebe doráželi rychlými výpady drápů.

Proč se nepostaví na zadní a nepustí se do sebe pořádně? Tyhle jalové potyčky mi připadaly naprosto nesmyslné a jenom rozrušovaly další zvířata v noře.

Kromě Matky Kočky jsem se nestýkala s žádnými dospělými. Ostatně ti se chovali, jako bych vůbec neexistovala. Celý den jsem dováděla a honila se s koťaty. Občas jsem na ně zavrčela, protože mě jejich způsob hraní rozčiloval. Chtěla jsem jim skočit na záda, žužlat jim kůži na zátylku, ale nikdo to nechápal. Kdykoliv jsem na ně hupsla nebo je převalila, znehybněla nebo se mi omotala kolem čumáku a ostrými drápky mi dala co proto. V noci se mi stýskalo po sourozencích a mamince.

Měla jsem sice novou rodinu, ale chápala jsem, že kočky jsou jiné než já. Smečka to sice byla, jenže hodně divná. Byla jsem tak nešťastná, že jsem občas i smutně vyla, a Matka Kočka mě pak olízala. Sice se mi trochu ulevilo, ale nic nebylo tak, jak mělo být.

Muž přicházel téměř každý den a nosil nám jídlo. Když jsem se k němu chtěla přiblížit, Matka Kočka mě plácla po nose a já pochopila pravidla. Lidé nás nesmějí vidět! Nevšimla jsem si, že by nějaká kočka toužila po lidské společnosti, ale já ji chtěla tak moc, že mi pravidla doupěte začínala vadit.

Když nás Matka Kočka přestala kojit, museli jsme si zvyknout na jídlo, které nám nosil ten muž. Většinou to byly chutné suché kousky a občas i nezvyklé vlhké maso. Jakmile jsem si na tu změnu zvykla, hned mi bylo lépe. Předtím jsem mívala hlad, ale nyní jsem si mohla nacpat bříško, jak jsem chtěla. Snědla jsem toho víc než moji kočičí sourozenci dohromady a také jsem byla výrazně větší. Nikoho jsem tím ale neohromila a pořád si se mnou nechtěli hrát podle mých představ. Většinou jsem dostávala drápkem po nose.

Napodobovali jsme Matku Kočku, a když jsme zaznamenali lidskou přítomnost, hned jsme se schovali. Jinak jsme se ale odvažovali až k samému okraji díry a lačně nasávali výrazné pachy venkovního prostředí. Matka Kočka občas chodívala v noci ven a já vycítila, že koťata se k ní touží připojit. Mě naopak víc lákalo denní světlo, ale poslouchala jsem Matku Kočku a moc dobře věděla, že kdybych zkusila vyklouznout z nory, hned by mě potrestala.

Jednoho dne se u díry objevil muž, jehož pach mi byl nyní stejně důvěrně známý jako ten Matky Kočky, a začal mluvit. Poznala jsem, že tentokrát není sám.

„Obvykle se schovávají vzadu. Když jim přinesu jídlo, jejich matka přijde blíž, ale pohladit se nenechá.“

„Dá se dovnitř dostat jinak než tímhle oknem?“ Tohle byl jiný hlas doprovázený odlišnou vůní – ženy. Bezděčně jsem začala vrtět ocáskem.

„Asi ne. Jak to uděláme?“

„Vezmeme si pořádné rukavice, aby nás nepokousaly, a když tady počkáš se sítí, chytíš každou, která bude chtít proklouznout. Kolik jich tam je?“

„Nemám zdání. Kočka donedávna kojila, ale jestli tam má koťata, tak ještě ven nevycházejí. Pak je tam ještě pár dospělých. Pohlaví nevím. Bývalo jich tu hodně, ale developer se jich zbavil. Brzy to tady všechno nechá strhnout a začne stavět byty.“

„Kdyby se vědělo, že tu žijí zdivočelé kočky, nedostal by povolení k demolici.“

„Proto zasáhl. Myslíš, že jim ublížil?“

„Těžko říct. Žádný zákon ti nezakazuje likvidovat kočky na vlastním pozemku. Třeba je ale odvezl do útulku.“

„Na to jich tu bylo moc. Dům se jimi jen hemžil.“

„Neslyšela jsem, že by někdo převezl do útulku tolik zvířat. Záchranné stanice spolupracují. Navzájem se známe a komunikujeme spolu. Kdyby se někde objevilo dvacet koček, dozvěděla bych se to. Není ti nic? Hele, promiň. Možná jsem to neměla říkat.“

„To nic. Kéž bych tušil, co se chystá.“

„Udělal jsi dobře, že jsi nás zavolal, Lucasi. Najdeme jim dobrý domov. Připraven?“

Jejich monotónní hlasy mě unavovaly, a tak jsem si raději hrála s koťaty, když vtom jsem postřehla, že Matka Kočka vystrašeně ztuhla. Upřela oči na díru, začala mrskat ocasem a sklopila uši. Zvědavě jsem ji pozorovala a vůbec si nevšímala malého kocoura, který vyskočil, plácl mě tlapkou do mordy a zase utekl.

Pak se objevilo světlo a já všechno pochopila. Matka Kočka skočila ke zdi a nás tam nechala. Dívala jsem se, jak tichounce proklouzla škvírou do skrýše. V tom okamžiku se dírou protáhli dva lidé. Koťata začala zmateně pobíhat, kocouři se schovali do tmavého kouta a já se vyděšeně přikrčila.

Světlo tančilo po zdech a pak mě oslepilo.

„Podívej. Je tady i štěně!“

2. KAPITOLA

„Čičí!“ Žena k nám začala natahovat ruce obalené do silné látky páchnoucí po mnoha zvířatech, většinou kočkách.

Koťata se vyděšeně rozprchla na všechny strany. Chaoticky pobíhala a ani jedno nenapadlo vydat se škvírou ve zdi za Matkou Kočkou, kterou jsem tam cítila, přikrčenou a vystrašenou. Ostatní dospělé kočky si vedly o něco lépe. Většinou však strnuly a jen vytřeštěně zíraly na blížící se ženu. Jedna se vyřítila k díře a zaprskala, když ji žena chytila. Pak ji opatrně podala někomu v podobných rukavicích. Dva kocouři však přece jen proklouzli a dostali se na svobodu.

„Chytil jsi je?“ zeptala se žena hlasitě.

„Jen jednoho!“ ozvala se odpověď. „Ten druhý utekl.“ Pokud šlo o mě, moc dobře jsem věděla, že bych měla utíkat za Matkou Kočkou. Jenže místo toho jsem se vzbouřila. Ta blížící se žena mě fascinovala. Táhlo mě to k ní. Přestože jsem nikdy nezažila lidský dotek, měla jsem velmi silný pocit, že ho přece jen znám. Všechny kočky už zmizely dírou, ale žena zůstala a natáhla ke mně ruce. „Pojď sem, štěňátko!“ Vyrazila jsem k ní, skočila jí do náruče a začala vrtět ocáskem.

„Jémináčku, ty jsi ale miloučké!“

„Máme další dvě!“ vykřikl hlas zvenčí. Olizovala jsem ženě tvář a nadšeně se vrtěla.

„Lucasi! Mám tu štěně. Mohl by sis ho vzít?“ Zvedla mě a podívala se mi na bříško. „Vlastně ji. Je to holčička.“ Muž, který nám nosíval jídlo, se objevil v díře a já hned ucítila důvěrně známý pach. Natáhl ruce, jemně mě převzal a pak mě vynesl ven do širého světa. Srdce mi bušilo, ale ne děsem. Byla jsem štěstím bez sebe. Stále jsem intenzivně vnímala vystrašená koťata a Matku Kočku za sebou, ale zajímal mě jen muž, jemuž jsem žužlala prsty. Když mě postavil na zem, hned jsem se vrhla k němu a on mě převalil na záda.

„Ty jsi ale hloupoučké štěňátko, viď?“

Zatímco jsme si hráli, žena vynesla koťata a podala je dvěma mužům, kteří je zavřeli do klecí v kufru auta. Nebožátka zoufale mňoukala. Litovala jsem je, protože jsem byla jejich velká sestra, ale pomoci jsem jim nemohla. Předpokládala jsem, že se k nim brzy připojí Matka Kočka a uklidní je.

„Myslím, že máme všechny,“ poznamenala žena a přišla k nám. „Kromě těch, co utekli.“

„Promiň. Jsi mnohem šikovnější. Mně chytání koček moc nejde.“

„Netrap se tím. Tohle vyžaduje spoustu praxe.“

„Co s nimi bude?“

„Doufejme, že se sem už nevrátí. Dům brzy zbourají.“ Klekla si a pohladila mě po hlavě. Teď mi věnovali pozornost dokonce dva lidé! Co víc bych si mohla přát?

„Žádní další psi tam nejsou. Nemám ponětí, jak se tam ta maličká dostala.“

„Nikdy předtím jsem ji neviděl,“ prohlásil muž. „Jen samé kočky. Jak je stará?“

„Těžko říct. Možná osm týdnů. Podívej se ale na ty tlapky. Vyroste z ní pořádná fena.“

„Jaké je to plemeno? Ovčák? Mastif?“

„Spíš voříšek, i když jisté znaky mastifa má. A taky mi připadá, že na ní vidím něco ze stafforda nebo možná z rotvajlera. Nejspíš je to takový koktejl psí DNA.“

„Vypadá zdravě – tedy na to, že žila v takových podmínkách,“ usoudil muž. Zvedl mě a já se poddala. Jakmile však ke mně přiblížil obličej, zkusila jsem ho kousnout do nosu.

„To máš pravdu, ale pochybuju, že tam opravdu žila.“ Žena pokrčila rameny. „Spíš si šla hrát s koťaty nebo se honila za nějakou kočkou. Když už ale mluvíme o kočkách, kdy jsi naposledy viděl matku těch koťat?“

„Před pár dny.“

„Teď tady není. Asi jsme přišli ve špatný čas a zrovna někde loví. Jestli ji zahlédneš, dej mi vědět, ano, Lucasi?“

„Máš nějakou vizitku?“

„Jistě.“

Muž mě položil na zem a oba vstali. Žena mu cosi podala. Postavila jsem se na zadní a přední tlapky jsem si opřela o jeho nohu. Zajímalo mě vše, co dělal, ale ze všeho nejvíc jsem chtěla, aby si znovu sedl na bobek a hrál si se mnou.

„Audrey,“ poznamenal muž, když se podíval na tu věcičku, kterou držel v prstech.

„Kdybych nebyla v práci, můžeš to probrat s každým, kdo zvedne telefon. Všichni jsou o tomto domě informovaní. Ještě se vrátíme a zkusíme pochytat uprchlíky. Taky jsem se poptávala po okolí, ale nikdo nedal do žádného denverského útulku větší množství koček. Zřejmě můžeme předpokládat to nejhorší.“

„Jak někdo může provést něco takového?“ hlesl muž.

Znovu jsem na něj skočila, aby věděl, že má své štěně, které ho rozveselí.

„Nevím. Občas lidem vůbec nerozumím.“

„Je to všechno moje vina.“

„Ale není. Nevěděl jsi, co se chystá. Na druhou stranu opravdu nechápu, proč je neodvezli do útulku. Některým bychom našli nový domov a o zbytek se dobře postarali. Někteří lidé zkrátka nejsou schopní udělat správnou věc.“ Žena mě zvedla. „Tak jo, maličká, pojedeme?“ Zamávala jsem ocáskem a otočila hlavu, abych se mohla dívat na muže. Ženina náruč byla fajn, ale chtěla jsem se vrátit k němu.

„Hele… Audrey?“

„Ano?“

„Víš… Mám pocit, že je to můj pes. Vlastně jsem ji našel.“

Postavila mě na zem a já se vydala žužlat mužovy boty.

„Takhle adopce ale neprobíhají. Máme svoje postupy.“

„Ale jestli je to můj pes, nemusím ho přece adoptovat.“

„Fajn, podívej, nechci být protivná, ale jsi schopný se o štěně postarat? Kde bydlíš?“

„Hned tamhle naproti v ulici. Proto jsem si těch koček všimnul. Chodil jsem kolem, a tak jsem se rozhodl je krmit.“

„Žiješ sám?“

Muž se malinko zarazil. Hned jsem se na něj pozorně podívala a přála si, aby mě znovu zvedl a já mu mohla olízat tvář. „Ne, s matkou.“

„Aha.“

„Ne, není to tak, jak si myslíš. Ona je nemocná. Je voják. Působila na misi v Afghánistánu, a když se vrátila, rozvinuly se u ní jisté symptomy. Proto chodím do školy a zároveň pracuju v nemocnici pro válečné veterány, kde jí pomáhají.“

„To je mi líto.“

„Studuju přípravku na medicínu online, takže jsem často doma a máma taky. Jsme schopní poskytnout štěněti veškerou péči, kterou bude potřebovat. Kromě toho si myslím, že nám soužití se psem udělá dobře. Mamka zatím pracovat nemůže.“

Sehnul se a zvedl mě. Konečně! Držel mě a já se mu zadívala do tváře. Pochopila jsem, že se stalo něco důležitého, i když jsem netušila co. Doupě, kde jsem se narodila a kde zůstala Matka Kočka, bylo minulostí. Teď budu žít s tímto mužem. Nic jiného jsem si nepřála, jen být s ním.

„Už jsi někdy měl nějaké štěně? Je to hodně práce,“ varovala ho žena.

„Jako kluk jsem žil u tety a ta měla dva jorkšíry.“

„Tahle fenka je ale už teď větší než dospělý jorkšír. Je mi líto, Lukasi, tohle nepůjde. Máme svoje pravidla. Jsme sice přísní, ale díky tomu se k nám vrací jen minimum adoptovaných zvířat.“

„Co tím chceš naznačit?“

„Tím říkám, že si ji nemůžeš nechat.“

Muž se na mě podíval a usmál se. „Slyšíš to, holčičko? Chtějí mi tě vzít. Co ty na to?“ Sklonil ke mně obličej a já ho olízala. Znovu se usmál. „Štěňátko a já hlasujeme proti. Takže jsi prohrála,“ prohlásil rázně.

Žena si odfrkla.

„Myslím, že věci jsou tak, jak mají být, Audrey. Tahle maličká se z nějakého důvodu schovala ke kočkám a já ji našel. Nic není náhoda.“

„Je mi líto, ale existují pravidla.“

Kývl. „Na všechno máme nějaká pravidla, ale pravidla mívají i výjimky. Tohle je například jedna z nich.“

Oba chvíli tiše stáli. „Umíš být velmi přesvědčivý.“ Zamžikal. „Když chci, tak ano.“

Zavrtěla hlavou a usmála se. „Tak dobrá. Jak říkáš, našel jsi ji. Zítra ale musí jít na veterinární prohlídku. Jestli mi slíbíš, že tam s ní půjdeš, tak… Dám ti k ní nějaké vybavení. Máme vodítka, obojky, granule pro štěňata.“

„Co ty na to, holčičko? Chceš se mnou bydlet?“ Viděla jsem, jak celý září, ale v jeho hlase jsem postřehla i něco, čemu jsem nerozuměla. Byl nervózní. Ať už mělo následovat cokoliv, trápilo ho to.

Matka Kočka nevylezla. Cítila jsem ji, když mě muž odnášel od doupěte, a představovala si, jak sedí v těsném úkrytu a krčí se strachy. Nechápala jsem to. Čeho se tak bojí? Zdálo se mi, že jsem ještě nikdy nezažila nic úžasnějšího než lidskou náruč, nic báječnějšího než pohlazení po kožíšku.

Když lidé zavřeli dveře vozu, hlasy mých kočičích bratrů a sester umlkly. A jakmile dodávka odjela, zůstal po mé kočičí rodině jen slabounký odér. Přemítala jsem, jestli je ještě někdy uvidím, ale neměla jsem čas dumat nad tímhle podivným odloučením. Koťata mířila jinam než já a Matka Kočka zůstávala. Kolem mě bylo tolik nových zvuků a vjemů, že mi z toho šla hlava kolem. Sotva mě muž odnesl na místo, které se mělo stát mým domovem, ucítila jsem jídlo, prach, chemikálie a nějakou ženu. Postavil mě na měkoučkou zem pokrytou kobercem. Vydal se napříč pokojem a já utíkala za ním. Potom si sedl do tureckého sedu ke mně a já se mu hned vyškrabala na klín.

Byl čím dál nervóznější. Najednou mi připomínal Matku Kočku, když zjistila, že se k našemu doupěti blíží lidé.

„Lucasi?“ Ozval se ženský hlas, který jsem si hned spojila s pachem, jenž se linul z každého předmětu v místnosti.

„Ahoj, mami.“

Žena vstoupila a zarazila se. Rozeběhla jsem se k ní, abych ji přivítala. Mávala jsem ocáskem a chtěla jí olízat ruce. „Co je to?“ Pootevřela ústa a vykulila oči.

„Štěně.“

Klekla si, natáhla ke mně ruce, já se hned překulila na záda a začala jí žužlat prsty. „To vidím, ale co tady dělá?“

„Je to fenka.“

„To nebyla odpověď na moji otázku.“

„Přijeli lidé z útulku a postarali se o zbytek koček. Tedy… o většinu z nich. Ve sklepě našli vrh koťat a tohle štěně,“ vysvětloval.

„A tys ji přinesl domů, protože…“

Přistoupil k ní, přidřepl si a nyní mě hladili oba dva!

„Jen se na ni podívej. Někdo ji opustil. Našla si úkryt v té díře a nejspíš by tam umřela hlady.“

„Jenže ty nemůžeš mít psa.“

Muž se přestal bát, ale náhle jsem u něj vycítila naprosto odlišnou emoci. Strnul a stiskl rty. „Věděl jsem, že to řekneš.“

„Ovšem, jak jinak. Vždyť sotva vyjdeme s penězi. Víš, co takový pes stojí? Veterinář, granule… To není žádná legrace,“ prohlásila.

„Byl jsem na druhém pohovoru. Říkali, že doktor Gann bude souhlasit. Teď tam už všechny znám. Budu mít práci. Vydělám peníze.“

Nepřestával mě hladit a mně se začaly klížit oči.

„Tady ale nejde jen o peníze. Vždyť jsme o tom už mluvili. Chci, aby ses věnoval studiu a dostal se na medicínu.“

„Ale já se snažím!“ Měl tak ostrý hlas, že jsem okamžitě zapomněla na spánek. „Copak nosím špatné známky? Jestli si to myslíš, tak mi to pověz.“

„Samozřejmě že ne. Právě naopak. Udivuje mě, jak všechno zvládáš.“

„Tak o co tu jde? Nechceš, abych měl psa, nebo si nepřeješ, abych udělal tak závažné rozhodnutí?“

Jeho tón mě znervóznil. Dloubla jsem do něj nosem a doufala, že si se mnou bude zase hrát a zapomene na to, co ho trápí.

Žena dlouho mlčela. „Dobrá. Víš, v čem je problém? Často zapomínám, že ti je skoro čtyřiadvacet a sklouzávám do vztahu matky a syna, jaký jsme měli vždycky.“

„Vždycky,“ souhlasil chladně.

Žena znovu zmlkla a pak si smutně povzdechla:

„Ano, vždycky, až na většinu tvého dětství. Máš naprostou pravdu.“

„Promiň. Vůbec netuším, co to do mě vjelo. Nemyslel jsem to zle.“

„Ne, máš pravdu. A můžeme o tom mluvit, kdykoliv si to budeš přát. A já s tebou budu vždycky souhlasit, protože jsem v životě udělala hodně špatných rozhodnutí, ale to nejhorší bylo, že jsem tě opustila. Teď se to snažím napravit.“

„Já vím, mami.“

„Pokud jde o to štěně, máš pravdu. Chovám se, jako bys byl nějaký výrostek, a ne dospělý mladý muž. Ale zamysli se nad tím, Lucasi. V nájemní smlouvě máme uvedeno, že tady nesmíme mít žádné zvíře.“

„A kdo se to dozví? Jedinou výhodou tohohle bytu, který všichni považují za nejhorší v celém činžáku, jsou vchodové dveře na ulici, a ne do dvora. Můžu ji vodit na procházku ven a nikdo si toho nevšimne. Nikdy ji nevezmu na dvůr a budu ji mít na vodítku.“ Otočil mě na záda a dal mi pusu na bříško.

„Nikdy jsi žádného psa neměl. Je to velká zodpovědnost.“

Muž mlčel, ale nepřestával se se mnou mazlit. Žena se nakonec vesele zasmála. „Co já mám komu co kázat o zodpovědnosti?“

Během několika dní jsem si na nový báječný život zvykla. Žena se jmenovala Mami a muž Lucas. „Chceš dobrůtku, Bello? Dobrůtku?“

Zadívala jsem se na Lucase a vycítila, že po mě něco chce, jen jsem nechápala co. Pak sáhl do kapsy a vytáhl malý kousek masa. Hned se mi začaly sbíhat sliny.

Dobrůtka! Tohle bylo brzy mé oblíbené slovo.

Spala jsem s Lucasem, stočená do klubíčka hned vedle něj na měkké dece, kterou jsem trochu potrhala, než mi došlo, že se mu to nelíbí. Takové spaní se mi zamlouvalo ještě víc, než když jsem se tiskla k Matce Kočce. Když usnul, občas jsem mu jemně vzala prsty do mordy a samou láskou je okusovala.

Říkal mi Bello. Několikrát denně vytáhl vodítko, věc, kterou mi připínal k tomu, čemu říkal obojek. Potom mě vždy někam táhl. Zpočátku jsem tu příšernost nenáviděla. Nechápala jsem, proč mě odvádí jiným směrem, než bych chtěla jít já. Časem jsem ale pochopila, že vodítko znamená procházku, a to se mi začalo líbit. Po návratu domů jsem se nadšeně rozeběhla k Mami, aby se se mnou pomazlila. Tetelila jsem se radostí, když mi Lucas dal jídlo do misky, nebo si sedl a já si s ním mohla hrát. Nadšeně jsem s ním dováděla a tulila se k němu na klíně. Milovala jsem ho! Lucas byl středobodem mého vesmíru. Sotva jsem otevřela oči, hned jsem ho hledala. Každý den mi přinášel nové radosti, nové zážitky – s ním, s Lucasem, s mým člověkem.

„Bello, ty jsi nejkrásnější štěňátko na celém světě,“ říkával mi často a pusinkoval mě.

Jmenovala jsem se Bella a brzy jsem tak o sobě začala uvažovat.

Nejméně jednou denně jsme chodívali k noře, která se nacházela v jednom z řady domů, kde nežili žádní lidé, ale jenom v jednom z nich byly kočky. Budovy byly obehnány drátěným plotem, ale Lucas věděl, kde se dá pletivo od sloupku odhrnout, a tamtudy jsme se protáhli dovnitř.

Stále jsem cítila výrazný pach Matky Kočky, zatímco odér koťat pomalu mizel. Věděla jsem, že se někteří kocouři vrátili. Lucas jim nosíval vodu a jídlo, které jsem jim nesměla sníst. Nepustil mě ani do doupěte za matkou.

„Vidíš ji, mícu jednu? Dívá se na nás, Bello, ale schovává se,“ říkával mi laskavě.

Milovala jsem, když mě oslovoval. Vnímala jsem v jeho poznámce otázku, ale nesliboval mi žádný pamlsek. Sice jsem nechápala, co mi povídá, ale byla jsem s ním, a na ničem jiném nezáleželo.

Jedno odpoledne jsem mu ležela na nohách, na které jsem se zhroutila po obzvlášť vyčerpávajícím boji s jeho botami. Nebylo to moc pohodlné, ale byla jsem tak vyčerpaná, že jsem se ani nepohnula, ačkoliv mi hlava visela níž než tělo.

Náhle jsem zaslechla sílící rámus a po chvíli zpozorněl i Lucas. Otočil se po směru hluku, z čehož jsem usoudila, že slyší totéž.

„Copak to je, Bello?“

Vyhrabala jsem se na nohy. Že by procházka? Nebo nějaká dobrůtka? Lucas zamířil k oknu a vyhlédl ven.

„Mami!“ zavolal poplašeně.

„Ano?“ Mami vystrčila hlavu ze svého pokoje.

„To jsou buldozery. Chtějí ten dům strhnout, ale ty kočky tam pořád jsou!“ Vydal se ke skříni a otevřel ji, zatímco Mami vykoukla přes parapet. „Tady je vizitka. Zavolej pomoc. Vyřiď Audrey nebo někomu jinému, kdo to zvedne, že developer chce všechno srovnat se zemí a ty kočky tam umřou!“

Lucas utíkal pro vodítko a jeho strach byl přímo hmatatelný. Když mi ho připevnil k obojku, oklepala jsem se. Byla jsem ve střehu.

„Dobrá, ale co budeš dělat ty?“ zeptala se Mami.

„Musím je zastavit.“ Rozrazil dveře.

„Lucasi!“

„Musím je zastavit!“ Společně jsme vyběhli ven.

3. KAPITOLA

Lucas vyběhl ze dveří a mě táhl za sebou. Řítili jsme se ulicí. Plot byl už částečně stržený. Kolem doupěte se shromáždilo několik lidí a opodál stál velký stroj. Hlasitě a dunivě vrčel. Přičapla jsem si, abych se vyčůrala. Ze skupinky se oddělil jeden muž a zamířil rovnou k nám. Boty mu zajímavě voněly olejem a ještě něčím dalším, výraznějším, co jsem nepoznávala.

„Tam dole pořád žijí kočky,“ sdělil mu Lucas, jakmile se přiblížil. Lucas mě vzal do náruče a přitiskl mě k sobě. Lapal po dechu a srdce mu bušilo jako o závod.

„Cože?“ zeptal se stavební dělník a zamračil se.

„Kočky. Bydlí v díře pod budovou. Jestli ten dům strhnete, zabijete je. Můžete se pustit do demolice těch ostatních, ale v tomhle jsou zvířata.“

Muž skousl spodní ret. Ohlédl se na kolegy a potom mrkl na mě. „Hezké štěně.“ Pohladil mě po hlavě drsnou dlaní. Cítila jsem z něj chemikálie a zeminu.

Lucas se zhluboka nadechl. „Díky.“

„To je dánská doga?“

„Cože?“

„Vaše štěně. Jeden kamarád ji má a tohle mrně vypadá úplně stejně. Mám rád psy.“

„To je skvělé, ale nemám zdání, jaké je rasy. Vlastně jsme ji zachránili z tohohle sklepa. Byli tady zaměstnanci jednoho útulku a většinu koček odvezli. Některé ale utekly a pořád tam jsou. To se vám snažím vysvětlit. Nemůžete dům legálně strhnout, když v něm žijí zvířata.“ Z díry do doupěte jsem cítila Matku Kočku a věděla jsem, že se opatrně blíží. Zavrtěla jsem ocáskem. Chtěla jsem běžet za ní, ale Lucas mě nepustil. Jeho náruč byla moc fajn, jenže teď bych si raději hrála.

„Legálně,“ opakoval muž zamyšleně. „Aha. Podívejte, mám úřední povolení. Všechno je naprosto v pořádku. Nic proti kočkám nemám, kromě toho, že moje přítelkyně jich má na můj vkus až příliš. Dělám jen svoji práci. Chápete? Není to nic osobního.“

„Ale ono to osobní je. Je to osobní pro ty kočky. A pro mě,“ prohlásil Lucas. „Jsou dočista samy. Opuštěné. Mají jen mě.“

„O tom s vámi nehodlám diskutovat.“

„Zavolali jsme ochranáře.“

„To je mi jedno. Nemůžeme na ně čekat.“

„Ne!“ Lucas rázně zamířil k velkému stroji a postavil se před něj. Následovala jsem ho, vodítko povolené.

„To nemůžete udělat.“

Nechápavě jsem zírala na obrovskou plechovou potvoru.

„Začínáš mě štvát, mladíku. Padej. Tady nemáš co pohledávat.“

„Ani se nehnu.“ Lucas mě zvedl do náruče.

Muž k nám přistoupil a zadíval se na Lucase. Oba byli přibližně stejně vysocí. Lucas i já jsme pohled opětovali. Zavrtěla jsem ocáskem.

„Vážně si nedáš pokoj?“ zeptal se muž mírně.

„Můžu napřed postavit na zem svého psa?“

Muž se znechuceně odvrátil. „Není každý den posvícení,“ zamumlal.

„Hej, Dale!“ zavolal jiný muž. „Teď jsem mluvil s Gunterem. Prý za chvíli přijede.“

„Výborně. Aspoň se o tohohle kverulanta postará.“ Otočil se a zamířil zpátky k ostatním. Přemítala jsem, jestli mě pohladí ještě někdo další. To by se mi líbilo.

Brzy se objevilo velké tmavé auto a vystoupil z něj neznámý muž. Vydal se ke skupince stavařů a všichni se na nás zadívali. Jak by také ne. Vždyť jsem byla jediná fenka široko daleko! Pak se na mě onen neznámý přišel podívat. Byl vyšší než Lucas a robustnější. Jakmile dorazil až k nám, cítila jsem z jeho šatů a dechu kouř, maso a něco sladkého. „Tak o co tady jde?“ zeptal se Lucase.

„Pod domem žijí kočky. Vím, že jim nechcete ublížit,“ odpověděl Lucas.

Muž zavrtěl hlavou. „Kdepak. Žádný kočky. Všechny jsme pochytali.“

„Ne, některé zůstaly. Vím nejméně o třech.“

„Mýlíte se a já nemám čas. Už teď máme kvůli těm zpropadeným kočkám zpoždění. Nemůžeme si dovolit ztratit další den. Přes termíny nejede vlak.“

„Co jste s nimi udělali? Vždyť tam byla i koťata!“

„Do toho vám nic není. Rozumíte?“

„Ale je. Bydlím hned naproti. Vidím, jak kočky přicházejí a odcházejí.“

„Tak to máte kliku. Jak se jmenujete?“

„Lucas. Jsem Lucas Ray.“

„A já jsem Gunter Beckenbauer.“ Muž stiskl Lucasovi na okamžik ruku. Když mě Lucas znovu objal, čichla jsem si k jeho kůži a cítila maso a kouř.

„To vy jste mi vzadu rozbil plot? Nechával jsem ho třikrát opravovat.“

Lucas mlčel a já začínala v jeho náruči dřímat.

„Zjevně sem chodíte ty kočky krmit. To není moc moudré, nemyslíte?“

„To je mám nechat hladovět?“

„Jsou to kočky. Loví ptáky a myši. Potravu si najdou.“

„To není pravda. Je jich tu moc. Jestli je neodchytí a nesterilizují, přemnoží se. Koťata pomřou hlady nebo na nemoci z podvýživy.“

„Je to snad moje chyba?“

„Ne, to ne. Podívejte. Vždyť já po vás zase tolik nechci. Jen chvíli počkejte a ochranáři se o ně postara jí. Zdejší útulky zachraňují opuštěná zvířata v nouzi. Do jednoho z nich jsme zavolali. Už jsou na cestě sem. Nechte je udělat jejich práci a pak můžete pokračovat v té své.“

Muž vonící po mase a kouři Lucase vyslechl, ale zavrtěl hlavou. „Vypadá to, jako když citujete nějaké webovky, ale o tomhle se tady nebavíme. Máte vůbec tušení, jak je dnes těžké stavět? Kolik žádostí musíte vyplnit a kolik povolení získat? Tuhle demolici jsem vyřizoval rok. Rok! Takže se do ní musím pustit okamžitě.“

„Já se odsud ale nehnu.“

„Opravdu chcete stát před buldozerem, zatímco budeme bourat dům? Mohlo by se vám ledacos přihodit.“

„To je mi jedno.“

„Chtěl jsem to s vámi vyřídit po dobrém, ale teď vidím, že to jinak nepůjde. Zavolám policii.“

„Fajn.“

„Už vám někdo řekl, že jste malý, paličatý mizera?“

„Paličatý možná,“ usoudil Lucas, „ale malý nikdy.“

„Jak chcete,“ odfrkl si muž a odešel, aniž by mě pohladil, což bylo velmi neobvyklé. Dlouho jsme jen tak stáli. Velký stroj ztichl, a když ten rachot umlkl, cítila jsem se jinak, jako by mě předtím něco mačkalo a najednou to přešlo. Lucas mě postavil na zem a já opatrně očichala hlínu. Chtěla jsem si hrát, ale Lucas jen tak stál a vodítko mi neumožňovalo skotačit.

Jakmile jsem spatřila další lidi, zamávala jsem ocáskem. Byla to žena s mužem, kteří vystoupili z dalšího auta. Oba měli na sobě tmavé šaty a u pasu nějakou kovovou věc.

„Policie,“ pravil tiše Lucas. „Teď, Bello, uvidíme, co se bude dít.“

Lidé v tmavých šatech se přiblížili a dali se do řeči s mužem, který voněl po mase a kouři. Lucas se trochu ošíval, ale nepohnuli jsme se. Zívla jsem, ale když se ti neznámí přiblížili, začala jsem nadšeně mrskat ocasem. Žena měla na sobě psí pach, muž nikoliv.

„Jémináčku, to je ale krásné štěně,“ rozzářila se žena.

„To je Bella,“ představil mě Lucas. Líbilo se mi, že se mluvilo o mně.

Žena se na mě usmála. „A kdo jste vy?“

„Lucas. Lucas Ray.“

„Fajn, Lucasi, co kdybyste nám řekl, co se tady děje?“ zeptal se muž.

Lucas si s ním začal povídat, zatímco žena si klekla a hrála si se mnou. Skákala jsem jí na ruku. Teď, když jsem si ji mohla důkladně očichat, zjistila jsem, že ve skutečnosti cítím dokonce psy dva! Olízla jsem jí prsty a vnímala je i na jazyku. Ta kovová věc u opasku jí zacinkala.

Jakmile žena vstala, hned jsem se zadívala zpátky na Lucase.

„Kdo jiný by měl ty kočky bránit, když ne policie?“ zeptal se Lucas. Tohle bylo už podruhé, co použil slovo policie. Všimla jsem si, že je nervózní, a tak jsem si mu sedla k nohám a doufala, že ho tím rozveselím.