SHARI LAPENA

NĚKDO CIZÍ V DOMĚ

KNIŽNÍ KLUB

Manuelovi, Christopherovi a Julii, navždy

A STRANGER IN THE HOUSE

Copyright © 1742145 Ontario Limited 2017

Translation © Jana Kunová, 2018

ISBN 978-80-242-9003-4

Obsah

Prolog

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Kapitola 34

Kapitola 35

Kapitola 36

Kapitola 37

Kapitola 38

Kapitola 39

Kapitola 40

Kapitola 41

Kapitola 42

Kapitola 43

Kapitola 44

Kapitola 45

Kapitola 46

Kapitola 47

Kapitola 48

Kapitola 49

Poděkování

Prolog

SEM ONA nepatří.

Vyběhne zadními dveřmi ze zrušené restaurace, ve tmě klopýtá – většina lamp má prasklé žárovky nebo je rozbitá –, dýchá hlasitě a chrčivě. Jako vyděšené zvíře utíká k místu, kde nechala stát auto, sotva vnímá, co dělá. Nějak se jí podaří otevřít dveře auta. Bez přemýšlení se připoutá, s kvílením pneumatik vycouvá z místa a vyrazí z parkoviště, bezohledně vletí do silnice, vůbec nezpomalí. Koutkem oka zahlédne cosi před řadou obchodů na druhé straně ulice – nemá ale čas uvědomit si, co vidí, protože už je na křižovatce. Projede ji na červenou a stále zrychluje. Nemůže myslet.

Další křižovatka – prožene se přes ni. Povolenou rychlost dávno překročila, ale to je jí fuk. Musí odtud pryč.

Další semafory a další červená. Auta zprava i zleva už se rozjela. Ona nezastaví. Vletí do křižovatky, prosmekne se kolem vozu, který jí překáží v cestě, za ní propuká chaos. Za sebou slyší skřípění brzd a zuřivé troubení. Nebezpečně se blíží tomu, že nad autem ztratí kontrolu. A pak ji ztratí – na jediný okamžik se jí vyjasní v hlavě, nevěřícně, když zoufale dupne na brzdu a auto ve smyku přeskočí obrubník a střemhlav narazí předkem do sloupu elektrického vedení.

Kapitola 1

TOHOTO HORKÉHO srpnového večera Tom Krupp zastaví auto – lexus na leasing – na příjezdové cestě svého pěkného patrového domu. Před domem, k němuž patří i garáž pro dvě auta, se rozprostírá trávník velkorysých rozměrů a rámují ho krásné staré stromy. Napravo od příjezdové cesty se před verandou vine dlážděná cestička, schody vedou k bytelným dřevěným dveřím uprostřed. Vpravo od vchodu zabírá celou délku obývacího pokoje panoramatické okno.

Dům stojí v ulici stáčející se do mírného oblouku se slepým koncem. Všechny domy okolo jsou rovněž hezké a udržované, a relativně podobné. Žijí tu úspěšní, usedlí lidé; všichni jsou maličko samolibí.

Toto klidné, zámožné předměstí na severu státu New York, obývané především vzdělanými manželskými páry s dobrou prací a jejich rodinami, zdánlivě nevnímá problémy města, jež ho obklopuje, problémy velkého světa, jako by tu nadále přežíval americký sen, hladce a nerušeně.

Tato mírumilovná scenerie však nekoresponduje s Tomovým momentálním rozpoložením. Vypne světla, motor a potmě chvilku sklesle sedí a pohrdá sebou.

Pak si s náhlým údivem povšimne, že auto jeho manželky nestojí na obvyklém místě na příjezdové cestě. Automaticky se podívá na hodinky: 21.20. Říká si, jestli na něco nezapomněl. Nechystala se někam? Nevzpomíná si, že by o něčem takovém mluvila, jenomže poslední dobou měl tolik práce – třeba jen potřebovala něco rychle vyřídit a každou chvíli se vrátí. Nechala vevnitř rozsvíceno – domu to propůjčuje přívětivou zář.

Vystoupí z auta do letního večera – voní čerstvě posekanou trávou – a spolkne zklamání. Ze srdce se těšil, až ženu uvidí. Chviličku zůstane stát s rukou položenou na střeše auta a zadívá se naproti přes ulici. Pak vezme ze sedadla spolujezdce aktovku a sako a unaveně dveře zabouchne. Po cestičce dojde k předním schodům a otevře domovní dveře. Něco je špatně. Zadrží dech.

Zcela nehnutě stojí na prahu, s rukou stále na klice. Zprvu neví, co ho znepokojuje. Potom mu to dojde. Dveře nebyly zamčené. To samo o sobě není nic neobvyklého – večer většinou přijede domů, otevře dveře a jde rovnou dovnitř, protože Karen je obvykle tou dobou doma a čeká na něj. Tentokrát ale sedla do auta, někam odjela a zapomněla zamknout. To se jeho ženě vůbec nepodobá, na zamykání dveří velice dbá. Tom zvolna vydechne. Třeba měla naspěch a zapomněla.

Očima rychle přelétne obývací pokoj, poklidný obdélník ve světle šedé a bílé barvě. Vládne v něm naprosté ticho, nikdo zjevně není doma. Nechala rozsvíceno, takže jistě nebude pryč dlouho. Možná jela koupit mléko. Někde pro něj nejspíš nechala vzkaz. Hodí klíče na stolek u domovních dveří a zamíří přímo do kuchyně vzadu. Má hlad jako vlk. Přemýšlí, jestli už jedla, nebo jestli čeká na něj.

Očividně chystala pro oba večeři. Salát je téměř hotový, nechala tam ležet nakrojené rajče, když odešla. Tom se dívá na dřevěné prkýnko, na rajče a ostrý nůž vedle něj. Na žulovém pracovním pultu čekají těstoviny, stačí je uvařit, na nerezovém plynovém sporáku zas velký hrnec s vodou. Hořák je vypnutý a voda v hrnci studená – ponoří do ní prst, aby se přesvědčil. Sjede pohledem dvířka lednice, hledá vzkaz – na bílé tabuli pro něj nic napsané není. Zamračí se. Vytáhne z kapsy kalhot mobil a zkontroluje, jestli náhodou nepřehlédl nějakou zprávu od ní. Nic. Teď už je mírně podrážděný. Možná mu něco říkala.

Otevře ledničku, chvíli před ní stojí a nepřítomně zírá na její obsah, potom si vezme jedno dovozové pivo a rozhodne se, že se pustí do vaření. Ona se určitě co nevidět vrátí. Zvědavě se rozhlédne po něčem, co jim snad mohlo dojít. Mají mléko, chleba, omáčku na těstoviny, víno, parmezán. Nakoukne do koupelny – toaletního papíru je tam habaděj. Nic dalšího neodkladného ho nenapadá. Zatímco čeká, než se začne vařit voda, zavolá ženě na mobil, ale nebere mu to.

Za patnáct minut jsou těstoviny hotové, ale manželka nikde. Tom nechá cedník s těstovinami ve dřezu, vypne hořák pod hrncem s rajčatovou omáčkou a neklidně zamíří do obýváku, na hlad už zapomněl. Vyhlédne z velkého okna přes trávník na ulici. Kde sakra vězí? Začíná ho jímat úzkost. Znovu prozvoní její mobil a uslyší za sebou slabé drnčení. Prudce se za zvukem ohlédne a spatří její telefon, jak bzučí na opěradle gauče. Do pytle. Zapomněla si mobil. Jak se jí teď dovolá?

Začne hledat po domě nějakou nápovědu, kam mohla odjet. Nahoře v ložnici ke svému překvapení uvidí na jejím nočním stolku kabelku. Nešikovnými prsty ji rozepne, má neurčitý pocit viny, že se manželce přehrabuje v tašce. Připadá mu to jako vpád do soukromí. Tohle je ale výjimečná situace. Vysype obsah kabelky doprostřed jejich pečlivě ustlané postele. Je tam její peněženka, pouzdro na mince, rtěnka, propiska, balíček papírových kapesníků – je tam všechno.

Takže nejela něco vyřídit. Možná za nějakou kamarádkou, která potřebovala s něčím pomoct? Probrat nějaký vážný problém? Stejně by si ale vzala kabelku, když jela autem. A nezavolala by mu už, kdyby to šlo? Mohla by si od někoho půjčit telefon. Ona přece nebývá takhle bezohledná.

Tom se posadí na kraj postele a mlčky podléhá panice. Srdce mu tluče příliš rychle. Něco není v pořádku. Napadá ho, že by měl asi zavolat na policii. Uvažuje, jak by to mohlo probíhat. Moje žena někam odjela a já nevím, kde je. Nechala tu telefon i kabelku. Zapomněla zamknout dveře. To se jí vůbec nepodobá. Nejspíš ho nebudou brát vážně, když je pryč teprve tak krátce. Nenašel žádné známky zápasu. Nikdo tu s ničím nehnul.

Najednou vyskočí na nohy a rychle prohledá celý dům. Nenajde však nic znepokojivého – ani shozený telefon, ani rozbité okno, ani krvavý flek na podlaze. Přesto oddechuje vyděšeně, jako by našel.

Váhá. Třeba si policisté budou myslet, že se pohádali. I kdyby jim řekl, že k žádné hádce nedošlo, že oni se nehádají skoro vůbec. Že jejich manželství je téměř dokonalé.

Místo aby přivolal policii, běží zpátky do kuchyně, kde má Karen vypsaná telefonní čísla, a začne obvolávat její kamarádky.

Strážník Kirton při pohledu na vrak před sebou zavrtí rezignovaně hlavou. Lidi a auťáky. Viděl už věci, ze kterých na místě hodil šavli. Tentokrát to není tak hrozné.

Oběť nehody, žena zřejmě těsně po třicítce, u sebe neměla žádné doklady. Ani kabelku, ani peněženku. V palubní přihrádce ale bylo osvědčení o registraci vozidla a doklad k povinnému ručení. Vůz je registrovaný na jméno Karen Kruppová, bytem na Dogwood Drive 24. Ta bude mít co vysvětlovat. A čeká ji žaloba. Zatím ji sanitka odvezla do nejbližší nemocnice.

Podle toho, co dosud zjistil, a výpovědi svědků jela, jako by ji honilo sto čertů. Projela na červenou a narazila čelem červené Hondy Civic rovnou do sloupu. Jen zázrakem se nikomu jinému nic nestalo.

Nejspíš byla sjetá, pomyslí si Kirton. Udělají jí toxikologickou zkoušku.

Uvažuje, jestli auto není kradené. To si snadno ověří.

Háček je v tom, že ona nevypadala jako zlodějka aut nebo feťačka. Vypadala jako normální panička. Tedy podle toho, co přes všechnu tu krev dokázal rozeznat.

Tom Krupp zatelefonoval všem, s kým se podle toho, co ví, Karen nejčastěji stýká. Když ani oni netuší, kde může být, už nebude dál čekat. Zavolá na policii.

Třese se mu ruka, když znovu sáhne po telefonu. Strachem se mu dělá špatně.

Na druhé straně se ozve hlas: „911. Jaké máte potíže?“

Jakmile Tom otevře dveře a spatří na zápraží policistu s vážným výrazem ve tváři, ví, že se stalo něco moc zlého. Zmocní se ho nevolnost a hrůza.

„Strážník Fleming,“ představí se policista a ukáže odznak.

„Můžu dál?“ zeptá se uctivě, tlumeným hlasem.

„To jste tu rychle,“ vyhrkne Tom. „Na tísňovou linku jsem volal teprve před pár minutami.“ Připadá mu, že možná upadá do šoku.

„Nejsem tu kvůli žádnému telefonátu,“ odpoví policista.

Tom ho zavede do obývacího pokoje a klesne na velkou bílou pohovku, jako by se mu podlomily nohy. Nepodívá se policistovi do tváře. Chce co nejvíc oddálit okamžik pravdy.

Ten okamžik však nastává. Uvědomuje si, že stěží dýchá.

„Dejte si hlavu dolů,“ promluví k němu strážník Fleming a jemně položí ruku Tomovi na rameno.

Tom skloní hlavu k nohám, připadá mu, že brzy omdlí. Bojí se, že nastává konec jeho světa. Po chvilce vzhlédne. Nemá ponětí, co bude následovat, ale ví, že nic dobrého to být nemůže.

Kapitola 2

TROJICE KLUKŮ – dva třináctiletí a jeden čtrnáctiletý, tomu zrovna nad horním rtem začínají rašit vousy – je zvyklá se poflakovat, kde a kdy se jim zachce. V téhle části města děti vyspívají rychle. Pozdě večer nejsou doma, nesklánějí se nad obrazovkou počítače a nedělají si domácí úkoly, nejsou ani v posteli. Lítají venku a koledují si o malér. A jak to tak vypadá, jeden si právě vykoledovali.

„Čumte,“ řekne jeden, když se náhle zastaví ve dveřích zrušené restaurace, kam si občas zajdou vykouřit jointa, když zrovna nějakého mají. Druzí dva vběhnou dovnitř za ním, pak zůstanou stát a mžourají do tmy.

„Co to je?“

„Podle mě mrtvej chlap.“

„Ne asi, vole.“

Kluci okamžitě nastraží smysly, všichni znehybní v obavě, že by tam mohl být ještě někdo jiný. Poznají ale, že jsou sami.

Jeden z těch dvou mladších se v ulehčení nervózně zasměje. Zvědavě postoupí dopředu, prohlížejí si tělo na podlaze. Je to muž, leží na zádech, do obličeje a hrudi ho zjevně zasáhly střely. Světlou košili má nasáklou spoustou krve. Ani jeden z nich se jí vůbec neštítí.

„Zajímalo by mě, jestli u sebe něco nemá,“ ozve se nejstarší.

„Pochybuju,“ řekne jeden z těch druhých.

Nejstarší ale mrtvému zkušeně zajede rukou do kapsy kalhot a vytáhne peněženku. Prohlédne si její obsah. „Vypadá to, že máme kliku,“ prohlásí se širokým úsměvem a ukáže otevřenou peněženku ostatním. Je plná bankovek, ale ve tmě není dost dobře poznat, kolik v ní přesně je. Z druhé kapsy mrtvého vyloví mobil.

„Vemte mu hodinky a tak,“ řekne druhým dvěma a sám mezitím s nadějí zkoumá podlahu, hledá pistoli. Zbraň by byla skvělý úlovek, ale nikde žádnou nevidí.

Jeden kluk sundá hodinky. Druhý chvilku zápasí s masivním zlatým prstenem, ale nakonec ho mrtvému nějak stáhne z prstu a strčí si ho do kapsy džínů. Potom osahá muži krk, jestli nemá řetízek. Nemá.

„Vem mu pásek,“ radí mu nejstarší. „A taky boty.“

Ukradli už leccos, ale mrtvolu neobrali ještě nikdy. Pohltí je vzrušení, zrychluje se jim dech. Překročili jistou mez.

Nejstarší kluk, zjevně jejich vůdce, řekne: „Musíme vocud vypadnout. A nesmíte vo tom nikde ani ceknout.“

Druzí dva k vyššímu chlapci vzhlédnou a mlčky přikývnou.

„Před nikým se nevytahovat, co jsme udělali. Jasný?“ řekne jim.

Znovu odhodlaně přikývnou.

„Kdyby se někdo vyptával, nikdy jsme tady nebyli. Mizíme.“

Tři kluci rychle vyklouznou ze zrušené restaurace a věci mrtvého si odnášejí s sebou.

Tom ze strážníkova hlasu, z výrazu jeho tváře vyčte, že to bude hodně špatná zpráva. Policisté musí lidem sdělovat tragické zprávy dnes a denně. Teď je řada na něm. Tom ale nic vědět nechce. Chce tenhle večer vzít znovu od začátku – vystoupit z auta, dojít k domovním dveřím a v kuchyni zastihnout Karen při přípravě večeře. Chce ji obejmout, vdechnout její vůni a pevně ji sevřít v náručí. Chce, aby všechno bylo jako dřív. Kdyby nepřijel domů tak pozdě, třeba by i bylo. Třeba za to může on.

„Bohužel se stala nehoda,“ řekne strážník Fleming, hlas vážný, oči plné soustrasti.

Věděl to. Toma se zmocní otupělost.

„Jezdí vaše žena červenou Hondou Civic?“ zeptá se strážník.

Tom neodpovídá. Tohle přece nemůže být pravda. Strážník přečte poznávací značku vozidla.

„Ano,“ řekne Tom. „To je její auto.“ Jeho hlas zní divně, jako by vycházel odjinud. Podívá se na policistu. Čas jako by zpomalil. Teď mu to poví. Oznámí mu, že Karen je mrtvá.

Strážník Fleming jemně řekne: „Je zraněná. Nevím, nakolik vážně. Je v nemocnici.“

Tom si zakryje obličej dlaněmi. Není mrtvá! Jen zraněná. Vzedme se v něm zoufalá naděje, že to možná nebude tak zlé. Třeba to dobře dopadne. Spustí ruce, zhluboka, rozechvěle se nadechne a zeptá se: „Co se stalo?“

„Účastníkem nehody bylo jen jedno vozidlo,“ odvětí tiše strážník Fleming. „Narazilo do sloupu, čelně.“

„Cože?“ opáčí Tom. „Jak může auto jen tak samo od sebe narazit do sloupu? Karen je vynikající řidička. Nikdy ještě nebourala. Musel to zavinit někdo jiný.“ Postřehne rezervovaný výraz ve strážníkově tváři. Co mu neříká?

„Řidička u sebe neměla doklady,“ řekne Fleming.

„Kabelku nechala tady. I telefon.“ Tom si přejede dlaněmi přes obličej, snaží se zachovat klid.

Fleming nakloní hlavu ke straně. „Je mezi vámi a vaší ženou všechno v pořádku, pane Kruppe?“

Tom se na něj zděšeně zadívá. „Ano, ovšem.“

„Nepohádali jste se, nevymklo se vám to trochu z rukou?“

„Ne! Nebyl jsem ani doma.“

Strážník Fleming usedne do křesla naproti němu, předkloní se. „Okolnosti totiž – víte, je tu jistá nepatrná možnost, že žena, která auto řídila, která se vybourala, nemusí být vaše manželka.“

„Cože?“ vyhrkne Tom udiveně. „Proč? Jak to myslíte?“

„Protože u sebe neměla žádné doklady. V tuhle chvíli nevíme s jistotou, jestli to auto řídila vaše žena, víme jen, že je to její auto.“

Tom na něj zírá, neschopen slova.

„K té nehodě došlo na jižním konci města, na křižovatce Prospect a Davis Drive,“ pokračuje strážník Fleming a významně na něj hledí.

„To není možné,“ prohlásí Tom. To je jedna z nejhorších částí města. Tam by Karen nikdo nedostal ani za bílého dne, natož aby se tam sama vydala po setmění.

„Nenapadá vás nějaký důvod, proč by vaše žena, Karen, tak riskantně – nepovolenou rychlostí a na červenou – projížděla tou částí města?“

„Co? Co to povídáte?“ Tom na policistu nevěřícně zírá. „Karen by v téhle části města vůbec ani nebyla. A ona povolenou rychlost nikdy nepřekračuje – nikdy by neprojela na červenou.“ Znovu klesne do hlubin gauče. Pocítí příval úlevy. „To není moje žena,“ prohlásí s jistotou. Zná manželku a ta by něco takového nikdy neudělala. Téměř se usměje. „Je to někdo jiný. Někdo jí musel ukrást auto. Díkybohu!“

Pohlédne zas na policistu, který ho dál pozoruje s hlubokými obavami. A potom mu to dojde, panika je rázem zpět. „Tak kde je moje žena?“

Kapitola 3

„POTŘEBUJU, ABYSTE se mnou jel do nemocnice,“ řekne strážník Fleming.

Tom tak docela nedokáže vnímat, co se děje. Vzhlédne k policistovi. „Promiňte, co jste říkal?“

„Potřebuju, abyste se mnou teď jel do nemocnice. Musíme ji identifikovat, tak nebo onak. Potřebujeme vědět, jestli je ta žena v nemocnici vaše manželka. A pokud není, musíme ji najít.“ Ještě dodá: „Řekl jste, že jste volal na tísňovou linku. Vaše žena není doma a její auto nabouralo.“

Tom rychle přikývne, už rozumí. „Ano.“

Spěšně posbírá peněženku a klíče – třesou se mu ruce – vyjde za strážníkem ven a nasedne dozadu do černobílého hlídkového vozu zaparkovaného na ulici. Toma napadne, jestli je vidí někdo ze sousedů. Letmo si pomyslí, jak to musí vypadat, když ho vezou vzadu v policejním autě.

Když dorazí k nemocnici U Milosrdných, projdou Tom se strážníkem Flemingem přes pohotovostní příjem do hlučné přecpané čekárny. Tom nervózně pochoduje tam a zpátky po hladké naleštěné podlaze, zatímco strážník Fleming se pokouší sehnat někoho, kdo by mu dokázal říct, kde leží oběť autonehody. Čím déle Tom čeká, tím intenzivnější ho svírá úzkost. Skoro všechny lavice jsou obsazené a pacienti jsou i na lehátkách lemujících chodbu. Procházejí tudy policisté a záchranáři ze sanitek. Za plexisklem bez přestání pracuje zdravotnický personál. U stropu visí velké televizory, v nichž běží série otupujících osvětových videí o zdraví.

Tom neví, v co doufat. Nechce, aby ta zraněná byla Karen. Možná utrpěla velice těžká poranění. Nemůže na to ani pomyslet. Na druhou stranu, nevědět, kde je, obávat se nejhoršího… Co se sakra dneska večer stalo? Kde je?

Konečně na něj Fleming přes přecpanou čekárnu kývne. Tom k němu hned přispěchá. S Flemingem tam stojí uštvaná sestra. Podívá se na Toma, pak zpátky na strážníka a řekne:

„Bohužel. Zrovna je na magnetické rezonanci. Budete muset počkat. Nemělo by to trvat moc dlouho.“

„Potřebujeme tu ženu identifikovat,“ naléhá Fleming.

„Nebudu kvůli vám přerušovat magnetickou rezonanci,“ prohlásí sestra rozhodně. Účastně střelí pohledem po Tomovi.

„Víte co?“ nadhodí. „Mám její oblečení a osobní věci, které měla u sebe, když ji sem přivezli. Jestli chcete, ukážu vám je.“

„To by nám pomohlo,“ přisvědčí Fleming a podívá se na Toma. Ten přikývne.

„Pojďte se mnou.“ Sestra je zavede dlouhou chodbou do místnosti, kde prohrabe několik přecpaných skříněk, než vytáhne průhledný igelitový pytel s visačkou a položí ho na ocelový stůl. Tom na obsahu pytle rázem zůstane viset očima. Uvnitř je vzorovaná blůza, kterou ihned pozná. Přemůže ho nával nevolnosti. Tu měla ráno Karen na sobě, když odcházel do práce.

„Potřebuju si sednout,“ řekne Tom a polkne.

Strážník Fleming mu přistaví židli a Tom na ni ztěžka klesne, civí na pytel s manželčinými věcmi. Sestra si vzala latexové rukavice a teď jemně vyndává jednotlivé kusy na stůl. Vzorovanou blůzu, džíny, běžecké boty. Blůza i džíny jsou celé zacákané krví. Tomovi stoupne žluč do úst, zas ji spolkne. Manželčina podprsenka a kalhotky, podobně zakrvácené. V samostatném uzavíratelném sáčku spočívá její zásnubní a snubní prsten, zlatý řetízek s diamantem, který jí koupil k prvnímu výročí svatby.

Nevěřícně vzhlédne k policistovi vedle sebe a přeskakujícím hlasem mu sdělí: „Jsou její.“

Strážník Fleming se vrátí na stanici a o něco později se v jídelně sejde se strážníkem Kirtonem. Vezmou si kafe a najdou si volná místa.

„Takže to auto není kradený,“ řekne Kirton. „Ta ženská takhle jela vlastním autem. Proč, sakra?“

„Smysl to moc nedává.“

„Musela bejt totálně sjetá.“

Fleming se napije kávy. „Manžel je v šoku. Jakmile uslyšel, kde se ta nehoda stala a jak, odmítl uvěřit, že je to jeho žena. Skoro mě přesvědčil, že to musí být někdo jiný.“ Zavrtí hlavou.

„Když poznal její oblečení, vypadal úplně omráčeně.“

„No jo, spousta paniček tajně bere drogy a manžílek o tom nic neví,“ odtuší Kirton. „Kvůli tomu možná byla v tý části města – pak si šlehla a začala v autě vyšilovat.“

„Možná.“ Fleming se odmlčí a dá si další doušek kávy.

„S lidmi nikdy nevíš.“ Je mu líto toho manžela, co vypadal, jako by dostal ránu na solar. Fleming za roky služby u policie viděl leccos a ví, že vážný problém s drogami skrývají někdy lidé, u nichž byste to čekali nejmíň. A tají i všelijaké pokoutní aktivity, pomocí nichž si drogu opatřují. Spousta lidí má ošklivá tajemství. Fleming pokrčí rameny. „Až k ní budeme moct, třeba nám řekne, co tam krucinál vyváděla.“ Naposledy si lokne a dopije kávu do dna. „Jejího muže by to určitě taky zajímalo.“

Tom dál zůstává v čekárně pohotovosti, nervózně pochoduje sem a tam a čeká. Snaží se rozpomenout, jestli na manželce nebylo v posledních několika dnech něco jinak, něco neobvyklého. Nic si nevybavuje, ale měl toho v práci tolik. Neuniklo mu něco?

Co sakra v takové části města pohledávala? A proč navíc jela tak rychle? To, co mu policista o jejím dnešním chování řekl, se natolik vymyká její povaze, že se mu nechce tomu vůbec uvěřit. Jenomže… ta žena v péči lékařů je ona. Jakmile si s ní bude moct promluvit, zeptá se jí. Hned co jí řekne, jak moc ji miluje.

Nemůže si pomoct, pořád přemýšlí o tom, že kdyby dorazil domů včas, jak měl, místo aby –

„Tome!“

Když zaslechne své jméno, otočí se. Po příjezdu do nemocnice zavolal svému bratru Danovi a Dan k němu teď kráčí, v chlapecké tváři ustarané vrásky. Tom ještě v životě nikoho tak rád neviděl. „Dane,“ vydechne s ulehčením.

Bratři se krátce obejmou a potom se posadí naproti sobě na tvrdá plastová sedadla, stranou největšího davu. Tom mu všechno převypráví. Je to zvláštní pocit, hledat oporu u mladšího bratra. Obvykle je to naopak.

„Tom Krupp!“ překřikne hlahol v čekárně zvučný hlas.

Okamžitě vstane a hrne se k muži v bílém plášti. Dan se mu drží v patách.

„Já jsem Tom Krupp,“ řekne Tom úzkostně.

„Jsem doktor Fulton. Ošetřující lékař vaší ženy,“ sdělí mu doktor spíše věcným než přátelským tónem. „Utrpěla při nehodě vážné poranění hlavy. Udělali jsme jí magnetickou rezonanci. Má těžký otřes mozku, naštěstí však nedošlo k žádnému krvácení do mozku. Má velké štěstí. Další zranění jsou relativně lehká. Zlomený nos. Zhmožděniny, řezné rány. Ale uzdraví se.“

„Díkybohu,“ hlesne Tom a celé tělo mu ochabne úlevou. Když se podívá na bratra, do očí mu vyhrknou slzy. Teprve teď si uvědomí, jak moc byl strnulý napětím.

Doktor přikývne. „Zachránil ji bezpečnostní pás a airbag. Nějakou dobu ji bude všechno bolet a bude jí hrozně třeštit hlava, ale za čas se to spraví. Bude se muset šetřit. Sestra s vámi probere, jakou péči bude ten otřes mozku vyžadovat.“

Tom přikývne. „Kdy k ní budu moct?“

„Hned,“ odpoví doktor, „prozatím jenom vy, ale nezdržujte se tam moc dlouho. Převezli jsme ji na čtvrté patro.“

„Já počkám tady,“ řekne Dan.

Při pomyšlení, že Karen uvidí, pocítí Tom nové bodnutí úzkosti.

Kapitola 4

NEMŮŽE SE HÝBAT. Nabývá a zase ztrácí vědomí. Stále více si bolest uvědomuje a zasténá.

Napře vůli – připadá jí to nesmírně namáhavé – a donutí chvějící se víčka, aby se otevřela. Do paže jí vedou hadičky. Je v mírném polosedu a postel má po stranách kovové hrazení. Povlečení je erární, bílé. Okamžitě pochopí, že leží na nemocničním lůžku, a poleká se. Mírně pootočí hlavu a ucítí bolestivé bušení. Mžikne a místnost se s ní zhoupne. Do jejího rozmazaného zorného pole vstoupí žena, zjevně zdravotní sestra, a nejasně v něm pluje.

Pokusí se zaostřit zrak, ale zjistí, že to nejde. Pokusí se promluvit, ale jako by nemohla pohnout rty. Všechno je jako z olova, jako by ji něco těžkého táhlo k zemi. Zamrká. Sestry jsou teď dvě. Ne, jen jedna. Vidí dvojitě.

„Měla jste autonehodu,“ řekne sestra tiše. „Venku čeká váš manžel. Dojdu pro něj. Moc rád vás uvidí.“ Odejde z místnosti. Tom, pomyslí si ona vděčně. Neobratně si přejede jazykem po vnitřku úst. Má takovou žízeň. Potřebuje vodu. Připadá jí, že má opuchlý jazyk. Napadne ji, jak dlouho už tu asi je a jak dlouho tu zůstane, takhle znehybnělá. Bolí ji celé tělo, nejhůř ale hlava.

Sestra se vrací a vede jejího muže, jako by jí nesla dárek. Už nevidí tak rozmazaně. Rozeznává, že Tom vypadá ustaraně a vyčerpaně, není oholený, jako kdyby celou noc nespal. Jeho oči v ní však vyvolávají pocit bezpečí. Chce se na něj usmát, ale nějak se jí to nedaří.

Nakloní se nad ni a láskyplně se na ni zadívá. „Karen!“ zašeptá a vezme ji za ruku. „Díkybohu, že jsi v pořádku.“

Ona se snaží něco říct, ale neozve se nic krom jakéhosi ochraptělého zakňourání. Sestra jí okamžitě přidrží u úst brčko v plastovém kelímku s vodou, aby se mohla napít. Žíznivě si lokne. Když má dost, sestra kelímek odnese.

Znovu se pokusí promluvit. Dá to daleko víc práce, než snese, a tak to vzdá.

„To nic,“ řekne její manžel. Zvedne ruku, jako by jí chtěl odhrnout vlasy z čela, důvěrně známým gestem, ale rozpačitě ruku zas spustí. „Měla jsi bouračku. Ale budeš v pořádku. Jsem tady.“ Zahledí se jí hluboko do očí. „Miluju tě, Karen.“

Ona zkusí zvednout hlavu, jen trošičku, jenomže si vykoleduje ostrou, palčivou bolest, závrať a nával nevolnosti.

Slyší, jak do malé místnosti vchází někdo další. Jiný muž, vyšší a štíhlejší než její manžel, skoro kostnatý, na sobě bílý plášť a kolem krku stetoskop, přistoupí k její posteli a shlédne k ní jakoby z velké výšky. Manžel pustí její ruku a ustoupí stranou, aby mu udělal místo.

Lékař se k ní skloní a posvítí jí malou baterkou nejdřív do jednoho oka, pak do druhého. Zatváří se spokojeně a zastrčí baterku do kapsy. „Utrpěla jste těžký otřes mozku,“ sdělí jí.

„Ale budete v pořádku.“

Konečně najde hlas. Podívá se na neupraveného, usouženého muže stojícího vedle lékaře v bílém plášti a zašeptá: „Tome.“

Když Tom hledí na svou ženu, srdce mu překypuje citem. Jsou manželé necelé dva roky. Tyhle rty líbá každé ráno a každý večer. Její ruce zná stejně dobře jako své. Právě teď se v jejích krásných modrých očích obkroužených modřinami zračí plno bolesti.

„Karen,“ osloví ji šeptem. Skloní se blíž k ní a pokračuje: „Co se dneska večer stalo?“ Nechápavě se na něj zadívá.

Přitlačí na ni, musí to vědět. V jeho hlase se objeví naléhavý tón. „Proč jsi tak narychlo odešla z domu? Kam jsi jela?“

Ona chce zavrtět hlavou, ale hned přestane a na chvilku zavře oči. Znovu je otevře a šeptem ze sebe vypraví: „Já nevím.“

Tom se na ni polekaně dívá. „To přece musíš vědět. Měla jsi nehodu. Jela jsi moc rychle a narazila jsi do sloupu.“

„Já si nevzpomínám,“ pronese pomalu, jako by ji to stálo poslední zbytečky energie. V jejích očích, které mu opětují pohled, je zřejmé zděšení.

„Je to důležité,“ naléhá Tom téměř zoufale a nakloní se ještě blíž. Ona se odtáhne a zaboří se hloub do polštáře.

Zakročí lékař. „Necháme vás teď odpočívat,“ řekne. Tlumeně promluví k sestře a potom Tomovi pokyne, aby šel s ním.

Tom vyjde s doktorem z pokoje a naposled se ohlédne po manželce na nemocničním lůžku. Musí to být tím zraněním hlavy, pomyslí si starostlivě. Třeba je vážnější, než se domnívali. S hlavou plnou starostí následuje doktora Fultona chodbou.

Vládne tam přízračné ticho – Tom si vzpomene, že je hluboká noc. Doktor najde za sesternou jeden volný pokoj.

„Posaďte se,“ vyzve Toma a usedne na prázdnou židli.

„Proč si nevzpomíná, co se stalo?“ vyhrkne Tom rozrušeně.

„Sedněte si,“ řekne doktor Fulton rázně. „Snažte se uklidnit.“

„Ovšem,“ odvětí Tom a posadí se na jedinou další židli v maličké místnůstce. Zůstat v klidu mu ale přijde zatěžko.

Doktor promluví. „Někdy se stává, že pacienty po úrazu hlavy nakrátko postihne retrográdní amnézie.“

„Co to znamená?“

„Při fyzickém poranění hlavy, nebo i při emocionálním traumatu, může pacient dočasně ztratit vzpomínky na to, co se před onou příhodou odehrálo. Ztráta paměti může být buď malá, anebo zásadnější. Obvykle se při ráně do hlavy dostaví i jiný typ amnézie – po nehodě se vyskytnou potíže s krátkodobou pamětí. I ty zřejmě budete nějaký čas pozorovat. Někdy však dojde i k té retrográdní, a k tomu rozsáhlejší. Myslím, že právě to se zde teď děje.“

Doktor se netváří nijak zvlášť znepokojeně. Tom se snaží sám sebe přesvědčit, že by ho to mělo uklidnit. „Vrátí se jí ty vzpomínky?“

„Já jsem o tom přesvědčen,“ prohlásí lékař. „Buďte zkrátka trpělivý.“

„Můžeme jí nějak pomoct, aby se jí paměť vrátila rychleji?“ Zoufale touží vědět, co se Karen stalo.

„Skutečně ne. Potřebuje odpočívat. Mozek se musí zotavit. Tyhle případy chtějí čas.“

Doktorovi zabzučí pager, on se na něj podívá, omluví se a ponechá Toma o samotě se všemi těmi otázkami.

Kapitola 5

DRUHÝ DEN RÁNO sedí v prostoru pro návštěvy ve čtvrtém patře nemocnice U Milosrdných Brigid Cruikshanková, Karenina blízká přítelkyně odnaproti z ulice, na klíně má pletení, hebká žlutá příze se odvíjí z plátěné tašky u jejích nohou. Místnost, prosvětlená velkými okny s vyhlídkou na rušné parkoviště, se nachází jen kousek od řady výtahů. Brigid plete svetřík pro miminko, ale bezděky pouští oka a svetřík ji rozčiluje, ona si však uvědomuje, že ve skutečnosti se nezlobí kvůli němu.

Zahlédne Toma – v džínách a obyčejném tričku, vysokého, hranatého, s rozcuchanými vlasy –, jak míří k výtahům. Když si jí všimne, zdá se být zaskočený. Možná není zrovna nadšený, že ji tu vidí. Tak úplně ji to nepřekvapuje. Třeba chtějí mít s Karen soukromí. Někteří lidé už jsou takoví.

Ona však potřebuje vědět, co se děje, a tak zachytí jeho pohled a nespouští z něj oči, a on pomalým krokem zamíří k místu, kde se usadila.

Starostlivě se na něj zadívá. „Tome, to jsem ráda, že tě vidím. Snažila jsem se ti dovolat. Moc mě mrzí to –“

„Ano,“ skočí jí ostře do řeči. Posadí se vedle ní, předkloní se a opře si lokty o kolena. Vypadá příšerně, jako by posledních dvacet čtyři hodin vůbec nespal. Nejspíš to tak opravdu je.

„Bála jsem se,“ řekne mu Brigid. Včera večer jí Tom dvakrát volal – nejdřív zjišťoval, jestli netuší, kde Karen je, a později potom z nemocnice, aby jí řekl, že Karen měla autonehodu. Ten hovor byl ale stručný a on ho utnul, aniž jí sdělil jakékoli podrobnosti. Ona teď strašlivě touží se všechno dozvědět. Chce to celé slyšet. „Co se stalo?“

Tom hledí před sebe, na ni se nepodívá. „Nabourala do sloupu.“

„Cože?“

Zvolna přikývne, jako by byl nesnesitelně unavený. „Policie tvrdí, že jela moc rychle a na červenou. Ztratila kontrolu nad řízením.“

Brigid na něj chvilku kouká. „Řekla ti, co se stalo?“ nadhodí. To už se na ni podívá a ona v jeho očích spatří jakousi bezmoc. „Prý si nevzpomíná. Na tu nehodu ani na nic z toho, co k ní vedlo,“ odpoví Tom. „Vůbec si včerejší večer nepamatuje.“

„Opravdu?“

„Ano, opravdu,“ přisvědčí Tom. „Doktor mi řekl, že po takovém zranění je to normální.“

Brigid od něj odvrátí oči zpátky ke svému pletení. „A – paměť se jí vrátí?“ zeptá se.

„Oni si myslí, že ano. Já v to doufám. Protože bych zatraceně rád věděl, co to vyváděla.“

Brigid chvilku mlčí. Konečně promluví: „Určitě se to spraví.“ Zní to tak chabě. On to zřejmě nevnímá.

Tom si ztěžka povzdychne a řekne: „A k tomu to musím řešit s policií.“

„S policií?“ opáčí Brigid rychle a znovu k němu zvedne oči.

Teď si všímá v jeho tváři vrásek, které předtím přehlédla.

„Oni tu nehodu vyšetřují,“ vysvětlí Tom. „Nejspíš ji z něčeho obviní.“

„Ach!“ vyhrkne Brigid a odloží pletení. „To mě moc mrzí, Tome. Zrovna teď tohle nepotřebuješ, co?“

„Ne.“

Tón jejího hlasu zjihne. „Kdybys potřeboval rameno, o které se můžeš opřít, víš, že jsem tu pro tebe, viď? Pro vás oba.“

„Jasně,“ odpoví jí. „Dík.“ Vstane. „Dojdu si pro kafe. Chceš taky?“

Ona zavrtí hlavou. „Ne, děkuju, nemám chuť. Ale mohl bys Karen říct, že jsem tady?“

„Určitě. Ale možná jsi tu zbytečně. Myslím, že dneska nebude o žádné návštěvy stát. Má velké bolesti, takže jí dávají silné tišící léky. Je dost obluzená a dezorientovaná. Snad bys měla radši jít domů.“

„Ještě chvilku tu počkám. Pro případ, kdyby na to přece jen měla náladu,“ prohlásí Brigid a znovu se pustí do pletení. Jakmile se k ní Tom otočí zády a zamíří k výtahům, vzhlédne od práce a dívá se za ním. Nechce se jí věřit, že by ji Karen nechtěla vidět, ani na minutku. Nezůstane u ní dlouho. Jen co Tom zmizí ve výtahu a ona uslyší sykot zavírajících se dveří, posbírá si věci a vykročí ke Karenině pokoji – číslo 421.

Karen pod bílou přikrývkou neklidně pohne nohama. Sedí opřená o polštáře. Dnes ráno už se cítí o něco líp a myslí jí to jasněji. Ráda by věděla, jak dlouho tu bude.

Na pootevřené dveře někdo zlehka zaťuká a ona se slabě pousměje. „Brigid,“ řekne. „Pojď dál.“

„Nebude ti to vadit?“ zeptá se Brigid tiše a jde k posteli.

„Tom říkal, že mě možná nebudeš chtít vidět.“

„Jak ho něco takového napadlo? Ovšemže tě ráda vidím. Pojď, posaď se.“ Vysíleně poklepe na postel.

„Propána, koukni na ty kytky,“ podiví se Brigid.

„Ty jsou všechny od Toma,“ řekne Karen. „Zasypává mě růžemi.“

„To vidím,“ konstatuje Brigid a opatrně se posadí na krajíček postele. Pozorně si Karen prohlédne. „Vypadáš hrozně.“

„Vážně?“ řekne Karen. „Od zrcadla mě drží co nejdál. Připadám si jak nějaká obluda.“ Vtipkováním se pokouší udržet na uzdě strach, který cítí od chvíle, co zjistila, že měla nehodu – nehodu, na kterou se vůbec nepamatuje. Karen je vděčná, že za ní přišla Brigid, její nejlepší kamarádka. Je to rozptýlení a úleva od téměř nesnesitelné úzkosti. Dává jí to pocit normálnosti ve chvíli, kdy jí nepřipadá normální skoro nic.

Neví, co se včera večer stalo. Ví ale, že ať už došlo k čemukoli, bylo to hrozné a dál to nad ní hrozivě visí. To, že nic neví, jí leze na mozek. Neví, co si počít.

„Ještě štěstí, že budeš v pořádku, Karen. Byla jsem bez sebe strachy.“

„Já vím. Promiň.“

„Neomlouvej se. Měla jsi nehodu. Za to nemůžeš.“

Karen napadne, kolik toho Brigid asi ví, co jí Tom řekl. Nejspíš moc ne. Tom nikdy neměl Brigid dvakrát v lásce. Netuší proč. Nikdy si zkrátka nesedli. Občas to bývá poněkud trapné.

„Je to hrůza, Brigid,“ začne Karen váhavě. „Já si nepamatuju, co se stalo. Tom říká, že jsem špatně řídila, jela jsem moc rychle, a pořád se mě vyptává –“

V tu chvíli Tom vejde dovnitř, nese dva papírové kelímky s kávou. Karen vidí, jak v sobě potlačuje rozhořčení nad tím, že tu Brigid sedí na posteli, ale ji neoklame. Cítí, jak se v místnosti o pár stupňů ochladilo. Tom podá Karen jeden kelímek.