Copyright © Euromedia Group, 2011, 2023

Design © Jakub Kubů, 2011, 2023

Jacket photos © Michal Matyáš, 2023

ISBN 978-80-249-5215-4

Obsah

- Co je vůbec v nás

- Ty slzy dávno vpila tráva

- Snad jsem to zavinil já

- Když ti svítí zelená

- Aspoň poletíš

- Nebe nad hlavou

- Múza, co mě volá

- Dávno

- Já někde čet

- Nulový šance

- Ženský to jsou andělé

- Jako tele na vrata

- Nějak se vytrácíš, má lásko

- Otázky

- Jen ty a tma

- Osmý den schází nám

- Nikdo nejsme akorát

- Jako za mlada

- Jednou

- Skončili jsme jasná zpráva

- Asi se mi nebude chtít

- Okno mé lásky

- Mám radost ze života

- I am fine

- Ach

- Diskografie

Co je vůbec v nás

Co je vůbec v nás, to se objeví,

když nám život prsty popálí.

Co je vůbec v nás, čas nic nesleví,

je nám v patách, když jsme pomalí…

„Jmenuji se Petr Janda a narodil jsem se 2. 5. 1942 v Praze na Vinohradech v Londýnské ulici.“

Tak nějak začínal můj monolog v muzikálu o Olympicu – Jak se lítá vzhůru.

Málokdo ví, že můj letitý kamarád Miloš Zapletal[1], zakladatel MISS České republiky, se narodil o den dříve v té samé porodnici. Dělal nám manažera víc jak dvacet let, dodnes spolu kamarádíme, navíc si koupil na Vinohradech u Plácku, kde jsem vyrůstal, byt.

První tři roky mám v mlze, ale tak to bude asi u všech, takže mě to nijak neznepokojuje. Později mi maminka vyprávěla, že jsem za války pořád řval a domáhal se jídla, že jsem jedl i plesnivou vařenou mrkev a byl tak tlustej, až se bála, že nás Němci zavřou. Styděla se za mě, ale jednoho dne na ulici přistoupila ke kočárku jakási paní, zálibně se na mě podívala a prohlásila: „Z toho bude jednou slavnej člověk.“

Svatba táty s mámou

Malej tlustej Péťa, 1943

Péťa s mámou

První zásadní vzpomínku mám někdy z jara 1945, kdy naproti nám hořel dům, spadla tam totiž zápalná bomba. Druhý zážitek je poměrně silný, odehrál se zhruba v tom samém čase, to už jsem chodil do mateřské školky, houkaly sirény a my jsme pádili schovat se do sklepa. To Američani si spletli Drážďany s Prahou a trošku nám ty Vinohrady pročistili. Spadl dům na Jiráskově náměstí, dnes tam stojí Tančící dům, v Anglické a na Míráku se zřítily dokonce dva domy, pak to vzalo Waldesovu vilu[2] a na závěr vilu Gröbeho[3] v Grébovce[4]. Později z této rozpadlé vily, spíše zámku, bolševik udělal Dům pionýrů, kam jsem chodil do různých kroužků, a hlavní sál, kde se kdysi procházela šlechta, se jmenoval po Gottwaldovi. To se hrabě Gröbe asi v hrobě obracel.

Bratři Jirka a Petr s tátou, 1946

A s mámou

V létě čtyřicátého pátého roku, tedy těsně po tom, co skončila druhá světová válka, nás rodiče odvezli se starším bráchou Jirkou do Plzně, kde jsme u strýce Tomáška (měl tam pilu v Doubravce) strávili celé prázdniny. Teta byla rozšafná žena a dělala nám jeden den amolety a druhý lívance, a tak furt dokola, než přijela maminka a rychle jí to zatrhla. V té době tam byla ještě americká armáda a tam jsem taky viděl poprvé černocha. Chodili jsme se koupat k Radbuze a byly to moje první prázdniny, na které si jasně vzpomínám. Táta byl Plzeňák a byl na to po celý život náležitě pyšnej. Já si připadám být Plzeňákem tak nějak napůl.

Dříve se o prázdninách běžně jezdilo na letní byty, chat bylo málo a chatový či chalupářský boom začal mnohem později. Taky jsme byli s rodinou v Lanškrouně, předtím v Horní Čermné, to mně bylo pět let. Bydleli jsme v krásné vilce v prvním patře, až mnohem později jsem si uvědomil, že byla zřejmě po Němcích. Tam jsem se v rybníku U Čápů málem utopil. Všichni byli na obědě v restauraci a já, celej nedočkavej, jsem si vzal plovací kruh a šel si zaplavat, jenže kruh se mi jaksi svezl na nohy a já se začal topit. Vím, že mě vytáhl z vody pan Kalvoda, a sám jsem překvapený, že si to po těch letech ještě pamatuju. Jednou jsem přišel domů pozdě a máma mě z výchovných důvodů nechtěla pustit dovnitř. Natahovala to, stála na balkoně a já dole kňučel a škemral. Nakonec mě pustila, ale ve mně to zůstalo celý život. Taky si vzpomínám, že jsem tam poprvé hrál lízanej mariáš.

V šesti letech jsem začal chodit do školy v ulici Jana Masaryka. Byl revoluční rok 1948 a bolševici si už mnuli ruce, jak ji honem přejmenují na Makarenkovu. Už ani nevím, jestli jsem se do školy těšil nebo ne. Měl jsem to do ní pár kroků, učil jsem se lehce a do páté třídy jsem vlastně neměl žádné problémy. Nejvíc mi utkvěla v paměti hodina katechismu, protože nás pár, co jsme byli v jiné církvi než katolické (já byl v církvi Československé), jsme měli volno. Za tu jednu hodinu jsme například stihli doběhnout do Grébovky povozit se v zimě na krách (to bylo skvělý) a vrátit se včas do školy, někdy taky úplně promáčení.

Čtvrtá třída; klečím v první řadě druhý zleva

Vinohrady byla tehdy klidná čtvrť a do Grébovky to byl kousek. Většinu volného času jsem trávil na ulici. Když bylo v létě hezké počasí, vzali jsme deky a šli se opalovat na Mlejnkovku. Tam se smělo na trávník, protože to byl někdejší vinohrad a nic na něm nerostlo. Když bylo tepleji, chodívali jsme pěšky na Císařskou louku. Brali jsme to Botičským kanálem, kde to tak zvláštně smrdělo. Bodejť by ne, když to byla vlastně pražská stoka. Občas se otevřel na boku nějakej poklop a vychrstlo to spoustu odpadní, ne moc voňavé vody. U Vltavy jsme vylezli z koryta, přešli železniční most, dali se ještě kousek po druhém břehu a pak už jenom můstek a byli jsme tam. Běžně jsme přeplavali Vltavu až k vyšehradské skále, ze které jsme skákali. Občas na nás troubily parníky, protože jsme se tam v korytě Vltavy plácali. Dnes, když si na to vzpomenu, jímá mě hrůza. Voda ve Vltavě byla poměrně teplá a na louku jezdili Pražané celé léto. Nedávno jsem tam byl. Padl na mě takový zvláštní smutek. Dřív tam totiž nebylo nic než tráva a stromy. Dnes je to vlastně úplně zastavěné.

V té době jsem strašně toužil po teniskách. Vzpomínám si na ten okamžik, kdy mi je otec koupil. Voněly takovou zvláštní vůní, směsicí gumy a textilu. Běhal jsem v nich po Vinohradech jako pominutý. Narodil jsem se totiž jako druhej, a tak jsem často dědil po starším bráchovi. Někdy mě to docela štvalo. Brácha dostal novou bundu a já ji za rok nosil po něm. Když mi někdo řekl na ulici, že mám bráchovu bundu, tak jsem ztratil chuť si hrát.

Nenáviděl jsem holiče. Měl krám hnedka na rohu a já se musel každý měsíc nechat vylepat jak debil. Vždycky mě ty ustřižený vlasy kousaly za krkem. Holič pan Pekárek měl stále plno, a i když jsem byl třeba třetí na řadě, klidně mě nechal čekat a pouštěl přede mě další zákazníky. Už jsem byl nachystaný a sedal si, ale on klidně řekl: „Počkej, vždyť ty máš času dost!“ Jak mohl vědět, kolik já mám času? Měl tam nějaký časopisy a já jsem se jednou do jednoho tak začetl, že když se konečně uvolil mě ostříhat, tak jsem byl celou tu dobu zvědavý, jak to dopadne. Pak jsem na to zapomněl a dneska už bohužel nevím, o co šlo. Holič stál tehdy jednu korunu, stejně jako zmrzlina u Itala Amadea Bernakozziho vedle kina Pilotů či U Kotrbů v Rybalkově ulici. Ital zmrzlinu nabíral polévkovou lžící z nádoby a do kornoutu dával čtyři kopečky. Jedna zmrzlina byla slabě fialová. To byla nádhera! A co teprve když někdo sehnal ze zásilky UNRRY tzv. fialovej hnus. Prášek nebo spíš dezinfekci, která se rozpustila třeba v louži a voda se po chvilce dala klidně pít. Tenhle prášek jsme lízali, chutnal dost zajímavě, a měli jsme po něm úplně fialový jazyky.

Naši byli opravdu chudí, táta pracoval a maminka, jak bylo zvykem, byla v domácnosti a starala se o děti. Otec nás stěží uživil a ještě po práci často překládal z angličtiny či němčiny, aby si něco přivydělal. Vzpomínám na hořkou historku z Radošovic u Říčan. Jezdili jsme tam v neděli vlakem na koupaliště U Jurečků (nebo tak nějak) a všichni dokola lízali zmrzlinu. Já měl na ni ukrutnou chuť a pořád jsem na mámě škemral a loudil, aby mi ji taky koupila. Byl jsem neodbytný, ale máma mi vůbec neodpovídala. Po chvíli se na mě otočila a se slzami v očích řekla, že na to prostě nemá. Ještě teď mě to dojímá. Muselo to pro ni být strašný.

My kluci z Vinohrad jsme byli na svůj původ náležitě hrdí. Koukali jsme se spatra obzvlášť na Vršováky a později, když jsme byli větší, jsme s nimi na Mlejnkovce válčili. Povoleny byly jenom drny, ale občas se někdo neovládl, hodil kamenem a trefil se. První krev na hlavě byla důvodem k zastavení bojů a nastala chvíle krátkého, leč vetchého příměří.

Vyráželi jsme do zpustlých vinohradských zahrad, o které se nikdo nestaral. Zvláště jsme měli v oblibě Kotovku. Znal jsem veškeré díry v plotě, dalo se chodit skrz zahrady až ke Grébovce. Jó Grébovka, tam byl v horní části parku krásný vodopád, jezírko bylo plné vodní havěti a ve skalkách v kašně stál Neptun a stříkala z něj voda. Odtamtud jsem mámě nosil z jara krásný šeřík a na podzim i ovoce. Když jsem věděl, že jdu domů pozdě, což maminka úplně nenáviděla, tak jsem jí dal šeřík a byl klid. Pokud ne, vytáhla z třetího šuplíku vařečku a dala mi, co se do mě vešlo. Dodnes slyším zvuk toho otvíraného šuplíku. Taky proto se od té doby snažím chodit všude včas.

Často jsem hrával fotbal na faře. Jako hřiště nám posloužil zapomenutý chodník u fary, ze které udělal bolševik učňovské středisko. Tam coby správce pracoval jakýsi pan Cabejšek, notorickej alkoholik, kterej sedával denně v hospůdce Na Kleovce. Moc toho nenamluvil a lil do sebe jedno pivo za druhým. Občas to proložil výčepní lihovinkou. Když už toho měl tak akorát, sebral se a s pomocí méně opilého kumpána vrávoral domů. Platil dvakrát měsíčně, vždycky když dostal vejplatu. Byl hubenej jako lunt a myslím, že ani moc nejedl.

Branky tvořily dva kandelábry od pouličních lamp. Odtamtud se mi nikdy nechtělo domů, protože mě doma čekaly housle, a to zas taková zábava nebyla. Bydleli jsme na křižovatce ulic Americká a Záhřebská, na takzvaném Plácku. Tenkrát bylo tak málo aut, že když se nějaké objevilo, všichni jsme se na ně šli podívat. Pošta se rozvážela bryčkami taženými koňmi. Vzadu bylo stupátko a jako kluci jsme tam občas naskočili a pošťák se po nás zepředu ze sedátka oháněl dlouhým bičem, aby nás uhodil. My pokaždé křičeli: „Za vozem, za vozem!“ a on mlátil a mlátil, i když tam už nikdo nebyl. Vždycky jsme se tomu smáli.

Když byla zima a napadl sníh, vzal jsem příšerný lyže po tátovi, nasadil si je před domem a dojel až na kopec Mlejnkovka. Tam už byla vždycky spousta lyžařů, sáňkařů a bobařů. Taky se lyžovalo v Grébovce. Koncem dubna se na Plácku postavilo pódium a na prvního a devátého máje tam přijela dechovka a vyhrávala, až se z ní kouřilo. Otec dechovku nenáviděl a vůbec všechny ty bolševický zábavy jako právě onen první máj, Vítězný únor či výročí bolševické revoluce v Rusku, a již od Vánoc schovával dva citrony, které nám v momentě, kdy dechovka začala hrát, dal rozkrojené do ruky s rozkazem: „Běžte tam a lízejte to u těch trumpet!“ Tak jsme tam s bráchou šli, lízali citron a trumpetisti nemohli hrát kvůli tomu, jak strašně slinili; pořád kolem sebe plivali a táta na nás z okna mával, jako že máme lízat dál, a muzikanti nám sprostě nadávali. Pak nám jeden takovej vařbuchta ty citrony sebral a bylo po srandě.

Chodil jsem asi do třetí třídy a přinesl domů přihlášku do Pionýra. Otec zbrunátněl a razantně prohlásil, že nic takového nepodepíše, a jestli mě uvidí s tím hadrem na krku, že mě zabije. Pobíhal jako lev v kleci a nevěděl, co si má s tím Pionýrem počít. Nakonec přihlášku podepsala maminka. Byla padesátá léta, táta měl za sebou půlroční kriminál (máma nám celou dobu tvrdila, že je na brigádě) a šest měsíců práce na Kladně u vysoké pece, to aby se sblížil s dělnickou třídou, takže komunistů měl plný zuby. Byl právník a tahle sociální vrstva se komunistům zdála nebezpečná. Pokud jste viděli film Skřivánci na niti, tak vězte, že takhle nějak můj táta pracoval.

Otec byl zapřisáhlý antikomunista. Často poslouchal Svobodnou Evropu. Rušička kvílela, máma z toho byla na mrtvici a táta křičel: „Jen ať si mě někdo udá!“ S každou návštěvou řešil, kdy že to jako praskne, kdy na bolševika konečně dojde, ale ono pořád nic. Potom ve stáří ztratil o politiku úplně zájem, už ani nenadával, zdálo se mi, že se s tím svým nepěkným osudem smířil.

Táta celkem často křičel, zvláště když měl hlad. Maminka hned věděla, která bije, okamžitě se zvedla a namazala mu něco na chleba. S prvním soustem se jeho nálada zřetelně zlepšila.

Otec byl neskutečný jedlík a maminka byla naštěstí výtečná kuchařka. Když se s tátou vzali a ona mu uvařila první oběd, tak prý táta všechno zblajznul a pak se jí zeptal, jestli bude taky jíst. Načež mu odpověděla: „A co asi, když už nic nezbylo?“

Často jsme stolovali všichni společně. Maminka servírovala jídlo nejdříve tátovi, pak Jirkovi jako prvorozenému a nakonec mně. Když jako poslední chtěla nandat sobě, otec už měl talíř vyluxovanej a žádal přídavek. My s bráchou jsme se v jídle často jen tak rejpali a on číhal, kdo co nechá, aby to mohl dojet. Se slovy „Koukám, že už nemůžeš“, nám talíř odebral a zbytek dojedl. Když se jeho váha blížila metráku, zjistil, že je třeba zhubnout. Maminka mu všila do kalhot takové klíny, aby je vůbec mohl zapnout. Tak otec začal s tvrdou dietou, jedl pouze vejce natvrdo a pil černou kávu. Váha šla dolů, ale zdravotní stav taky. Málem tenkrát z tý strašlivý diety umřel.

Táta uměl pět řečí, komunisti mu zkazili život, už nikdy svoje práva, která vystudoval, dělat nemohl, pracoval celý život jako korektor v ČTK. Nakonec se s tím zřejmě smířil, pomáhala mu v tom hudba. S maminkou spolu vycházeli ukázkově. Nikdy se nehádali.

Máma byla vůbec neskutečná žena. Uměla šít, plést a háčkovat, na Vánoce pekla úžasné cukroví, šila na stroji... Táta byl intelektuál a kladivo mu nic neříkalo. Na veškeré manuální práce si musel pozvat odborníka. Neuměl ani zatlouct hřebík, okamžitě se zranil. Nevím, jestli tím chtěl demonstrovat svoji nešikovnost nebo byl fakt tak levej. Později, když jsme stavěli chatu, našel zalíbení ve vytahování rezavých hřebíků z prken. To mu kupodivu docela šlo. Jednou vyrobil na chatě jakousi skříňku na boty. Ještě předtím, než se šel pochlubit, mi maminka pošeptala: „Prosím tě, pochval mu to!“ S největším sebezapřením jsem ho pochválil, ale řeknu vám, něco tak příšernýho jsem jakživ neviděl.

Naši milovali muziku. Maminka hrála na piano, ale nevzpomínám si, že by někdy cvičila. Měli jsme nádherné křídlo Bossendorfra, které později náš nejmladší bratr Slávek vyměnil za mizerné pianino. Ani se nás nezeptal. Táta coby houslista na sobě makal pořád. Hrál první housle v Orchestrálním sdružení, staral se o mé a později i vnukovo hudební vzdělání. Stále cvičil a občas hrál i na nějakém tom podnikovém večírku. Bohužel, někdy kolem šedesátky myl okna, uklouzly mu nohy a proletěl sklem. Přeříznul si šlachu na levé ruce a s houslemi prakticky skončil. Ještě když hrát ale mohl, tak nám – mně a bráchovi – rodiče pořádali soukromé koncerty. Už si nevzpomínám, jestli jsem to měl rád či nikoliv, ale jedno je mi jasné: tady byly nejspíš položeny základy k mé životní lásce, hudbě.

Otec kdesi koncertuje (foto ČTK Praha)

V obýváku stála pýcha naší rodiny velké rádio Telefunken a pod ním gramofon na jehly. Desek jsme moc neměli, většinou vážnou hudbu. Otec miloval houslové koncerty a symfonie, matka zase opery. Poslouchala pořady Anny Hostomské[5] a některé árie zpívala tak nádherně, že jsem na ni naléhal, ať jde k divadlu. Vždycky mi na to řekla, že má slabý hlas. Jejími oblíbenými pěvci byli paní Krásová[6], Tauberová[7] a Beno Blachut[8]. Jednou s ním náhodně jela v tramvaji a mluvila o tom několik let. Další její oblíbenec byl Jean Marais[9]. Byla do něj platonicky zamilovaná, a když jsem jí později řekl, že je homosexuál, nemohla tomu uvěřit.

S rodiči jsme poměrně často chodili do divadla. Naše oblíbené bylo Vinohradské. Tehdy se jmenovalo Armádní. Taky jsme občas zavítali do Národního, poprvé jsem tam viděl Prodanou nevěstu a Rusalku. Táta mě kromě toho brával na koncerty do Obecního domu a Rudolfína.

Nejvíc času jsme jako rodina trávili v kuchyni. Měli jsme tam nainstalovanou plynovou lampu na punčošku, podobnou té, která se dnes používá s propanbutanovou bombou například ve stanu. Svítili jsme tedy svítiplynem, protože elektřinu každou chvíli vypínali. Světlo to bylo všelijaké, spíš takové pološero. V kuchyni jsme byli obzvlášť v zimě, kdy v ostatních místnostech bylo chladno. V ložnici se například topilo jenom tehdy, když byl někdo nemocný. Spali jsme tam všichni. V kuchyni jsme my s bráchou dělali úkoly do školy, máma něco spravovala a otec si četl.

Vždycky jsem se strašně těšil, když k nám měla přijít nějaká návštěva. Naši se pěkně oblékli, navoněli, byteček byl nachystaný, na stole víno a nějaké zákusky. Pak chodili hosté. To bylo samé – hehehe a hahaha, prostě byl to pro mě svátek. Mockrát za rok si to naši ale dovolit nemohli.

Nejkrásnější chvíle jsme prožívali o Vánocích. To se u nás v jídelně rozložil stůl pro šest osob, vyndal se sváteční porcelán, sklo a příbory, vše se umylo, neboť to leželo celý rok netknuté ve skříních. Několik týdnů před svátky se drátkovaly parkety, klepaly koberce a my s bráchou nasávali tu nádhernou atmosféru. Když jsme byli malí a ještě věřili na Ježíška, tak naši den před Štědrým večerem postavili v hudebním pokoji stromeček a ráno už se do něj nesmělo, protože tam úřadoval Ježíšek, a kdybychom ho nedej bože vyrušili, nic by nám nepřinesl. Tak jsme s bráchou otravovali a strašně se těšili. Máma vařila, pekla, smažila, všude to nádherně vonělo a táta jí pomáhal. V poledne jsme měli bramboračku a štrúdl, zkrátka žádné maso, abychom viděli zlaté prasátko. Štědrý den vůbec neutíkal a my vesele zlobili a byli celí nedočkaví.

Teprve kolem šesté večer jsme se všichni převlékli do svátečního a podávala se večeře. Zpravidla s námi svátky slavila naše milovaná tetička Mařenka. Máma nalila do talířů rybí polévku, táta poklepal slavnostně lžící na talíř a měl proslov. Mluvil krátce, ale nám s bráchou to připadalo jako věčnost, poděkoval, že jsme takhle spolu, vzpomněl na ty, co už s námi nikdy nebudou, a končil přáním, abychom se za rok zase všichni sešli. My s Jirkou jsme se tomu pochichtávali a teprve v pozdějším věku, když jsem měl sám děti a říkal jim to samé, jsem zjistil, že to má něco do sebe.

Po večeři se sklidilo ze stolu, táta najednou zmizel a za chvilku se ozval z vedlejšího pokoje zvoneček, otevřely se dvoukřídlé dveře do pokoje, kde už zářil stromek a všude byly dárky. Pravidelně jsme dostávali šály, čepice a rukavice, které maminka vlastnoručně upletla, knížky, taky hokejku, pár hraček a jeden velký dárek pro nás s bráchou dohromady. Jednou to bylo neskutečně nádherné loutkové divadlo (i to později prodal bratr Slávek, aniž se nás dvou zeptal), jindy třeba motorový vláček s kolejnicemi nebo stavebnice Merkur.

Pokud si vzpomínám, bývalo o Vánocích na Vinohradech většinou bílo. Druhý den jsme s bráchou Jirkou v Grébovce bruslili, hráli hokej a chlubili se, co jsme dostali od Ježíška. Pravda, na dnešní poměry toho moc nebylo, ale my jsme byli naprosto spokojení. S trochou nadsázky bych snad dodal, že k úplnému štěstí mi chyběla jen dřevěná noha pana Zilvara, o které jsme si v té době četli v knížce Bylo nás pět od Karla Poláčka.

S bráchou jsme se rvali jako koně. Jednou kolem vánočních svátků jsme vyřezali z prkýnek meče a hráli si na husity a křižáky. Už nevím, kdo byl tenkrát kdo, vím jen, že jsem bráchu zahnal do ložnice a sám se vrátil do kuchyně, kde máma připravovala oběd, když najednou Jirka přiběhl a byl celý od krve, neboť si ten dřevěný meč vrazil do oka. Zaplaťbůh to bylo o fous vedle, takže pan doktor oko jenom ošetřil.

Brácha byl vášnivý čtenář a já zase nenapravitelný smíšek, který neustále vymýšlel nějaké ptákoviny. Jednou si Jirka zase četl, bylo to někdy o Velikonocích, a já na něj naléhal, aby si se mnou hrál. Při čtení často měnil polohu, až najednou klečel na kolenou a zadek měl krásně vyšpulenej. Já držel v ruce módní pomlázku spletenou z bužírky a vší silou jsem ho vzteky praštil. Asi ho to dost bolelo, protože zařval a na chvíli ztuhl. Pak se za mnou rozběhl a dal mi pěstí, až mi urazil kousek zubu. Byl starší a silnější a já jsem si to opravdu zasloužil. Prali jsme se každou chvíli, ale jakmile proti některému z nás zaútočil někdo třetí, drželi jsme spolu. Taky jsme měli spoustu podobných zájmů. Montovali jsme rádia, dělali pokusy a stavěli modely letadel. Jednou jsem uzmul ve škole kousek draslíku a přinesl jej ve skleničce naplněné petrolejem. Ukazoval jsem bráchovi a kamarádům kolem, jak to krásně hoří. Naši samozřejmě nebyli doma. Nějak to nechtělo chytit, tak jsem to dával stále blíž ke kamnům, až to konečně čaplo. Bohužel se to svezlo zrovna na perský koberec, který byl přes celý obývák, pýchu mých rodičů. Někdo běžel do koupelny a chrstnul na to místo vodu. Samozřejmě, že to pak bylo ještě horší. Naštěstí toho byl tak malý kousek, že to po chvíli zhaslo. Bohužel, na koberci to bylo znát. Tak jsme ho otočili o sto osmdesát stupňů, takže ta propálenina byla až u okna a nebyla vidět. Naši na to nikdy nepřišli.

Když jsem končil pátou třídu, rozhodl kdosi, že ti, co bydlí nad školou, budou pokračovat ve Slovenské ulici a ostatní zůstanou. Měl jsem to najednou podstatně dál. Většinu svých spolužáků jsem neznal. Dnes, když na to vzpomínám, zjišťuju, kolik tam bylo zajímavých lidí. Na holky si moc nepamatuju, ale na kluky poměrně dobře. Jednoho mého spolužáka otec tak strašlivě tloukl, že syn kvůli modřinám nebyl každou chvíli ve škole. Kolikrát dotyčnému rodiči učitelka domlouvala, ale když to na něj přišlo, seřezal kluka zase jako koně.

V té době umřel Stalin. Vyhlásili to rozhlasem. Jedna spolužačka začala šíleně plakat a já jsem se musel kousat do jazyku, abych nevyprsknul smíchy. U nás doma nebyl Stalin populární. Vzpomínám na učitele fyziky Kupce, který značně páchnul, nosil takový světlemodrý plášť a měl jej na sobě nepraný celý rok. Jednou ve fyzikárně nešel otevřít kohout od plynu; já na druhý den přinesl klíč, který otec přivezl z Kladna, fyzikář ho vzal, zabral a klíč zlomil. Podíval se na mě a beze slova mi jej vrátil. Bral jsem to jako velkou nespravedlnost. Zničil klíč a nic si z toho nedělal. Nechápal jsem to. Nic jsem neměl nosit. Chtěl jsem si šplhnout a takhle to dopadlo.

Chodil jsem do třídy se Zdeňkem Příhodou, který se stal v srpnu 1968 jednou z prvních obětí invaze takzvaných „spřátelených vojsk“. Skončil pod ruským tankem. Nejvíc jsem ovšem kamarádil s Pavlem Müllerem a Pavlem Peškou. Táta prvně jmenovaného mě a bráchu brával do Ďolíčku[10] na Bohemku, které jsem věrný dodnes. Táta toho druhého byl vášnivý skaut, měl přezdívku Akela a chatu v Malešicích. Jednou jsme tam jeli tramvají, na zahradě si postavili stan a v novém kotlíku uvařili guláš z pytlíku. Připadali jsme si jako trampové z Klondiku. Zpátky jsme se pyšně vraceli tramvají jedenáctkou s opáleným kotlíkem.

Peškovi doma vyráběli šípkové víno, byla to jakási móda, i my jsme ho doma dělali a taky vaječný likér, a na Vánoce jej dávali hostům ochutnat. Jednou to Pavlovi zřejmě zachutnalo, takže se na odpolední vyučování připotácel úplně nadranej. Byl z toho tenkrát velký poprask. Vždyť mu bylo nějakých třináct let. S oběma Pavly jsme založili po vzoru Rychlých šípů klub a klubovnu jsme si udělali z takové malé místnosti u nás doma, která měla okno na schodiště a sloužila jako sklad. Vytvořili jsme si tajné písmo a řeč a v ní složili přísahu. Znělo to docela komicky. O co v té přísaze šlo, už si dnes nepamatuju, ale byly to jistě samé vznešené cíle.

Ve Slovenské ulici byl takový velký požární bazén a tam jsme provozovali všelijaké lumpárny. Jednou na podzim jsme si ubalili z listí cigára a bánili jsme. Někdo mě prásknul a vyhodili mě z Pionýra. Už mě nikdy zpátky nevzali. Bylo mi asi třináct let. Největší radost z toho měl táta. Ani si snad neuvědomil, kvůli čemu to vlastně bylo.

Přinesl jsem domů vysvědčení a na něm nejhorší známka byla trojka ze zpěvu. Maminka, klidná osoba, se tak rozparádila, že šla do školy si to s učitelem vyřídit. Bylo to houby platný, ale od té chvíle se mi maminka zdála ještě fantastičtější.

Jednoho dne táta usoudil, že by bylo dobré, abychom dělali nějaký sport. Vzal nás s bráchou do Riegrových sadů na atletickou dráhu, kde už na nás čekal trenér pan Fischer. Nejdříve jsme běhali na oválu, trenér tátu ujišťoval, že bezpečně pozná talent. Po chvíli řekl, že to stačí, takže jsme usoudili, že náš talent je k ničemu. Šli jsme zkoušet skákat do dálky, pak do výšky, ale ani tady jsme neuspěli. Pan Fischer byl čím dál rozmrzelejší a táta byl taky pěkně naštvanej, že je to prý ostuda, když si trenér vzpomněl, že má v rukávu ještě jednu disciplínu pro bráchu – a to disk. Dal Jirkovi disk do ruky, a než stačil cokoliv říct, brácha hodil disk do klubka běžících nadějných atletů. To už pan Fischer nevydržel a vyhodil nás. Abych pravdu řekl, ani se mi tam moc nelíbilo, a navíc mi to bylo fuk.

Táta taky hleděl na to, abych se kamarádil s těmi správnými kluky. První, co bylo, když mě s někým potkal na ulici, se zeptal, co dělá jeho otec. Pokud mu to nevonělo, lakonicky prohlásil, že s takovým se tedy kamarádit nebudu. Stejně jsem tíhnul k těm největším lumpům z Vinohrad, většinou o několik let starším. Chodil jsem s nimi od patnácti na pivo do hospody Na Kleovce. Tam jsem se vlastně doučoval na kytaru, zdokonalil se v mariáši a naučil se hrát kulečník. No řekněte – to byla škola života.

Když mně bylo deset let a bráchovi o rok víc, narodil se náš bratr Bohuslav. Takže jsme byli tři kluci. Tátovi už bylo padesát a chtěl mít svůj klid a často nechápal, proč to dítě brečí nebo proč si chce pořád hrát a otravuje. My s Jirkou jsme dávno měli jiné zájmy než si hrát s o deset let mladším bráškou, a tak si Slávek, jak jsme mu říkali, dětství víceméně odbyl sám. Jsem přesvědčený o tom, že někde tady se u něj zrodila jistá averze k nám, starším bratrům. Teprve když později začal projevovat jakési muzikantské sklony, učil jsem ho na kytaru a všemožně mu pomáhal. Zvláštní je, že jeho na rozdíl od nás rodiče nedali učit na žádný hudební nástroj.

Já a brácha Jirka jsme doma dostávali různé úkoly, které se nám vůbec nelíbily. Každodenní povinností bylo nanosit v zimě dvakrát denně koks do kamen. Jakmile jsem přišel domů ze školy, v předsíni už stály připravené dva uhláky a mně se zdálo, že se mi vysmívají. Dělal jsem, že je nevidím, ale máma mi je hbitě připomněla. Taky jsem nerad chodil do sklepa pro brambory. Tak divně to tam smrdělo a já se trošku bál. Vždycky jsem se snažil co nejrychleji vypadnout. Taky jsme museli mamince pomáhat s velkým prádlem. Prádelna v domě byla až na půdě a bylo třeba tam vynosit nejen prádlo, ale i uhlí pro ohřátí vody, a pak zase mokré čisté prádlo nosit na dvůr a tam je pověsit na šňůry. Občas přišla bouřka a my ty hadry zase stěhovali na půdu. V pátek po poledni přivezli k řezníkovi maso a my tam museli vartovat už hodinu před otevřením. Střídali jsme se. Měli jsme takovou rybářskou stoličku, seděli jsme a něco si četli, abychom zabili čas. Těsně před otevřením přišla maminka a vysvobodila nás. Protože v tom čase byl dům ještě papírově náš, měli jsme za úkol uklízet chodník, když napadl sníh. Uklízení sněhu mě docela bavilo.

A taky jsem uměl háčkovat, plést hladce, pěstovat kytičky, měl jsem akvárium, vyráběl jsem modely letadel, stavěl radiopřijímače, dělal pokusy, chodil do malířského kroužku, do houslí, na angličtinu, hrál na kytaru, dokázal jsem přišít knoflík a zvládl dalších tisíce věcí. Mě bavilo skoro všechno a dodnes mě to nepřestalo.

Na prázdniny jsme i později jezdili společně s rodiči a místa pobytů jsme často střídali. Několik let jsme trávili u pana Strašíka ve Světlé nad Sázavou a pak jsme se přestěhovali k paní Wídenové. Poblíž řeky byla kovárna a tam poměrně velká hromada koňského trusu. Už nevím, kdo to začal, ale vypukla bitka a jako munice se používal trus. Dostali jsme doma s bráchou hodně vynadáno. Pak jsme začali jezdit do Vlkovce na Sázavě.

Na prázdninách ve Světlé nad Sázavou v roce 1953. Uprostřed držím nejmladšího bráchu Slávka

S bráchou Slávkem, 1958.

V té době už jsem byl skoro dospělý. Líbily se mi holky a první, kterou jsem měl, se jmenovala Jiřina, bylo ji sedmnáct. Mně bylo něco málo přes čtrnáct a zrovna jsme se tam ubytovali na letním bytě ve vilce v podkroví, kde přímo naproti ta dívka bydlela s maminkou. Ještě ten večer se mě záhadně dotýkala a prapodivně se při tom kroutila a já tušil, že to bude mít pro mě zásadní význam. Druhý den jsme spolu šli na houby a tam v lese se to stalo. Bylo to kraťoučký, ale velmi intenzivní. Po tomto zážitku jsem měl několikaletý půst, ale v pozdější době jsem si to bohatě vynahradil. Tehdy jsem se také spřátelil se svým životním kamarádem Láďou Silným. Jeho rodiče tam měli chatu a já byl u nich pečenej vařenej. Chodili jsme na houby, koupali se v Sázavě a hráli ping-pong.

Jak už jsem řekl, peněz jsme nikdy neměli nazbyt, a když majitelka vilky finančně přitvrdila, táta se dal do hledání levnějšího letního bytu. Objevil jej v horní části obce, ve staré zrušené venkovské hospodě. Pan Vávra, majitel, rozdělil sál na dvě části, udělal to mazaně, postavil tam skříně. Měli jsme k dispozici jednu manželskou postel pro rodiče, tři pro nás bráchy a jednu pro tetičku Mařenku. My kluci jsme spali na patru, tedy pod stropem. Přiznám se, že ještě teď mi je z toho úzko. Myli jsme se u pumpy, pro vodu chodili ke studni a pili jsme celé prázdniny kozí mléko. Brrrrrrrrr! Máma z něj dělala kakao, buchty a vůbec z toho vařila. Od té doby jsem kozí mléko nepozřel. Dokonce upřímně nesnáším Chévre camembert, vyhlášený francouzský kozí sýr. Tenkrát mně to ale tolik nevadilo.

Když bylo hezky, šli jsme s bráchou k Sázavě nebo se prostě vyžívali venku, když pršelo, tak to bylo tristní. V malé nevoňavé místnosti jsme se tísnili kolem stolu a hráli Člověče nezlob se. Pan Vávra vstával velice brzy, obě kozy vehnal do druhé části hospodského lokálu a dojil je. Občas se pěkně opil a dělal virvál a my měli strach, že něco provede. Maminka vzpomínala, že se na ni dokonce jednou sápal. Bylo jasný, že takhle trávit prázdniny nelze, a tak jsem tátu vyhecoval, koupili jsme u Jílového malý pozemek a začali si stavět vlastní chatu.

1 Miloslav Zapletal (1942), pracoval jako učitel, rozhlasový redaktor, manažer a konferenciér, v roce 1990 založil agenturu Art Production K a začal pořádat volbu československé a později České Miss. Má tři syny.

2 Jindřich Waldes (1876–1941), zvaný „Král knoflíků“, zakladatel firmy KOH-I-NOOR, z jeho vily v Americké ulici č. 1 se po bombardování zachovalo pouze křídlo s uměleckými sbírkami.

3 Moritz Gröbe (1828–1891), pražský židovský podnikatel, stavitel, který zbohatl na výstavbě železničních tratí.

4 Grébovka či Gröbovka, dnešní Havlíčkovy sady, je park anglického typu v Praze 2 na Vinohradech, nedaleko Vršovic a Nuslí.

5 Anna Hostomská (1907–1995) byla hudební redaktorka, spisovatelka a překladatelka. V letech 1929 až 1962 působila v Československém rozhlasu. Její pořady Hudba, kterou mám rád a Co máte nejraději, vysílané každý týden, byly posluchači mimořádně oblíbené.

6 Marta Krásová (1901–1970, česká operní pěvkyně (alt). V letech 1922–28 byla členkou Slovenského národního divadla, v letech 1928–66 Národního divadla v Praze.

7 Marie Tauberová (1911–2003), česká operní pěvkyně, sopranistka Národního divadla v Praze, kde působila v letech 1936–1973.

8 Beno Blachut (1913–1985), český operní pěvec, tenorista. Od roku 1941 až do své smrti byl členem pražského Národního divadla.

9 Jean Marais (1913–1998), francouzský herec, sochař, malíř a spisovatel.

10 Ďolíček, původně Dannerův stadion, stojí v Praze-Vršovicích, kde hrají svá domácí utkání hráči Bohemians 1905. Jeho výstavba u Botiče byla dokončena roku 1932.

Ty slzy dávno vpila tráva

Pak dětské rvačky zvolna zřídly, křik míjel můj práh.

A dravčí mládě mávlo křídly, když do strun jsem sáh.

Mně struny na hmatníku náhle byly vším.

A co jsem dalších lásek prohrál kvůli nim…

Můj hudební život se datuje od samého narození. Maminka nám zpívala už od dětské kolébky. Jak jsem se zmínil, měla krásný hlas a znala nepřeberné množství různých dětských písniček a ukolébavek. V pěti letech jsme byli s bráchou v budově Československého rozhlasu na Vinohradské (tenkrát Stalinové) třídě na konkurzu do pěveckého sboru dr. Kulínského. Zahrál tón na piano a my jej museli zazpívat. Zdálo se mi to tak jednoduchý! Přijal nás s bráchou oba. O rok později jsem byl vybrán, abych zazpíval ve studiu Supraphon v Domovině kousek lidové písně, jenže já byl ten den strašně nastydlý, ještě ve studiu do mě máma lila horký čaj, ale nic naplat. Jeli jsme domů a mě to tenkrát dost štvalo, ale mámu to mrzelo ještě mnohem víc.

Já a housle, 1952

Když mně bylo devět a bráchovi Jirkovi o rok víc, rodiče se rozhodli, že nás dají učit na nějaký hudební nástroj. Ani vlastně nevím, proč bráchu dali na piano a mě na housle. Zpočátku jsem musel cvičit hodinu denně, ale většinou až potom, co jsem se vrátil z ulice. Hraní mě nejdřív moc nebavilo. Kamarádi u fary čutali do balonu a já musel cvičit. Hodinky jsem neměl, a tak jsem často přišel pozdě. Mým učitelem byl Vojtěch Frait[11], první houslista Symfonického orchestru Československého rozhlasu, báječný chlap a úžasný virtuos. Dostavil se v deset hodin každou neděli. Hráli jsme dvě hodiny a on si za to nikdy nevzal ani korunu. Kolem poledního jsme to většinou zabalili a otec s Vojtou, kteří si spolu už dávno potykali, si otevřeli lahvičku červeného a zapálili sváteční cigaretku. To vše se odehrávalo v hudebním rohovém pokoji, kde se muzicírovalo nebo přijímaly návštěvy. Vzpomínám, jak jsem se vždycky modlil, aby můj učitel nepřišel, a asi dvakrát se mi to skutečně vyplnilo. Bylo deset a jedna minuta a maestro nikde. Měl jsem nastražený uši, jestli neuslyším nějaké kroky v baráku – a nic. Deset minut po desáté jsem šel za tátou a nasadil zkormoucený výraz, že mistr nepřišel. V duchu jsem se tetelil radostí. Táta ale prohlásil: „Nevadí, tak se do toho dáme sami.“

Kolikrát mě napadne, jestli bych se dostal tam, kde jsem, kdyby nebylo mých rodičů. To, že jsem musel z fotbalu, mi dneska už dávno nevadí, ale to, že jsem se v dětství tolik naučil, využívám celý život. Rodiče mi pořád říkali: „Uvidíš, že se ti to bude jednou hodit!“ A taky že jo. Jenže v určitém věku to člověk nechápe, a to je vlastně dobře.

Brácha Jirka chodil na piano, ale měl k hraní takový odpor, že jednou lakonicky oznámil rodičům, ať ho do toho nenutí, nebo že si uřízne prst. A tak toho záhy nechal.

Naši na silvestra s rodinou mistra Fraita

Bylo mi asi třináct, když maestro Frait jednou v neděli přinesl kytaru a vybídl mě: „Zkus si na ni zahrát. Paganini[12] hrál taky na kytaru, třeba ti to k něčemu bude.“

Jakmile odešel, vzal jsem kytaru a nedal ji z ruky až do večera. Její zvuk mě i Jirku úplně uhranul. Nevěděl jsem, jak se ladí, a přesto jsem to hned uměl. Neznal jsem jediný akord, a přece si jich do večera pár sám vyhledal. Střídali jsme se s bráchou, každý ji měl chvilku. Ráno jsem šel do školy a celý den na nic jiného nemyslel než na to, jak si zase doma zahraju. Byl jsem z toho úplně nemocnej.

Table of Contents

Co je vůbec v nás

Ty slzy dávno vpila tráva