Start

Oliver Pötzsch 

Katova dcera 

a král žebráků 

Oliver Pötzsch

DIE HENKERSTOCHTER

und der König der Bettler

Copyright © 2010 by Ullstein Buchverlage GmbH, Berlin 

Alle Rechte vorbehalten

Translation © 2012, 2023 by Jana Pecharová

ISBN 978-80-242-8898-7

Obsah

Prolog

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

Epilog

Cestovní průvodce po Řeznu

Poděkování

Katrin s láskou. 

Je třeba silné ženy, 

aby to vydržela s Kuislem

„Když nový voják povstane, 

do vínku tři kmány dostane. 

Ten první mu za stravu ručí, 

od druhého si ženu půjčí, 

třetí zaň do pekla půjde.“ 

PĚTIVERŠÍ Z TŘICETILETÉ VÁLKY

Postavy příběhu 

JAKOB KUISL, schongauský kat 

SIMON FRONWIESER, syn městského felčara 

MAGDALENA KUISLOVÁ, katova dcera 

ANNA KUISLOVÁ, katova žena 

Kuislova dvojčata GEORG a BARBARA 

OSOBY V SCHONGAU 

MARTA STECHLINOVÁ, porodní bába 

JOHANN LECHNER, soudní písař 

BONIFAZ FRONWIESER, schongauský městský felčar 

MICHAEL BERCHTHOLDT, pekař a radní 

MARIA BERCHTHOLDTOVÁ, pekařova žena 

RESL KIRCHLECHNEROVÁ, pekařova služka 

OSOBY V ŘEZNĚ 

ELISABETH HOFMANNOVÁ, žena lazebníka a sestra Jakoba Kuisla 

ANDREAS HOFMANN, řezenský lazebník 

FILIP TEUBER, řezenský kat 

KAROLINA TEUBEROVÁ,žena řezenského kata 

SILVIO CONTARINI, benátský vyslanec 

NATHAN MOUDRÝ, řezenský král žebráků 

PAULUS MÄMMINGER, řezenský městský komoří 

KARL GESSNER, dozorce řezenského vorového přístavu 

DOROTHEA BÄCHLEINOVÁ, kuplířka 

PÁTER HUBERTUS, biskupský sládek 

HIERONYMUS RHEINER, rychtář a radní 

JOACHIM KERSCHER, představený řezenského celního úřadu 

DOMINIK ELSPERGER, ranhojič 

žebráci HANS REISER, BRATR PAULUS, ŠÍLENÝ JOHANN 

Prolog 

Listopad 1637, 

někde v Třicetileté válce 

Jezdci apokalypsy měli na sobě krvavě rudé kalhoty, roztrhané vojenské kabátce a pláště, které za nimi vlály ve větru jako vlajky. Jejich zbraně byly rezavé a otupené od samého vraždění, koně byli prašivé staré herky se zablácenou srstí. Muži mlčky čekali za hustými stromy a zírali naproti k vesnici, do které vnesou v příští hodině smrt. Bylo jich dvanáct. Dvanáct válkou vyčerpaných hladových žoldnéřů. Loupili, zabíjeli a znásilňovali, pořád a pořád znovu. Před lety to možná ještě byli lidé, ale teď byli už jenom prázdnými nádobami, šílenství se jim prožralo nitrem do očí. Jejich vůdce, šlachovitý mladý Filip v pestré žoldnéřské uniformě, žvýkal roztřepené stéblo slámy a škvírou mezi řezáky srkal sliny. Když uviděl kouř z komínů domů, které se tiskly ke kraji lesa, spokojeně přikývl. 

„Tak se zdá, že tam se dá ještě něco najít.“ 

Odhodil stéblo slámy a chopil se šavle po svém boku, plné skvrn od krve. Dolehl k němu až sem nahoru smích žen a dětí. Muž se ušklíbl. „A ženský tam jsou taky.“ 

Mladík s poďobanou tváří po jeho pravé straně se zachichotal. Vypadal jako fretka, která se stala člověkem, byl lehce sehnutý a pevně držel dlouhými prsty uzdu vyzáblé herky. Oči mu kmitaly sem a tam, jako by se nikdy nemohly zastavit. Nebylo mu víc než šestnáct let, ale válka z něho udělala starého muže. 

„Ty seš fakt prase, Filipe,“ zaskřehotal a přejel si jazykem rozpraskané rty. „Myslíš jen na to jedno.“ 

„Drž hubu, Karle!“ zazněl hlas zleva. Patřil tlustému hromotlukovi. Měl stejné rozcuchané černé vlasy jako Filip a mladík vedle něho. Tihle tři byli bratři, se stejně prázdným pohledem, zahořklí a chladní jako krupobití v létě. „Nenaučil tě náš otec, abys mluvil jen tehdy, když jsi tázán?“ zavrčel. „Kušuj!“ 

„Seru na otce,“ zavrčel mladík. „A na tebe taky, Fridrichu.“ 

Tlustý Fridrich se už chystal odpovědět, ale vůdce bandy ho předešel. Popadl Karla za krk a stiskl ho tak pevně, až mu černé knoflíkové oči vylézaly z důlků. 

„Už nikdy neurážej naši rodinu!“ zašeptal nebezpečně tiše Filip Lettner, nejstarší z bratrů. „Už nikdy, slyšíš? Nebo ti stáhnu kůži z těla. Rozuměl jsi?“ 

Karl Lettner přikývl a poďobaná tvář mu prudce zrudla. Filip ho pustil a Karl se s chrčením zhroutil na hřbet herky. 

Filipova tvář se najednou změnila, téměř soucitně pohlédl na supící hromádku neštěstí. „Karlíčku, Karlíčku,“ zamumlal a dál žvýkal stéblo slámy. „Co si jen s tebou mám počít? Disciplína, rozumíš? Disciplína je ve válce všechno. Disciplína a respekt!“ Naklonil se k bratrovi a poplácal ho po poďobané tváři. „Mám tě rád, jako bys byl částí mě. Ale jestli ještě jednou urazíš našeho otce, musím ti bohužel uříznout ucho, jasný?“ 

Karl mlčel, okusoval si špinavé nehty a očima bloudil mezi stromy. 

„Je to jasný?“ zopakoval Filip Lettner nebezpečně přísně. 

„Jo, je... jasný.“ Jeho malý bratr poslušně sklonil hlavu, pěsti měl ale zaťaté. 

Filip se ušklíbl. „Takže konečně můžeme vyrazit a trochu se pobavit.“ 

Ostatní jezdci se zájmem sledovali bratrskou domluvu. Filip Lettner byl jejich nenapadnutelný vůdce. Ve svých téměř třiceti letech byl nejbezohlednější z Lettnerových bratrů a měl potřebnou selskou mazanost, aby zůstal v čele téhle smečky. Už minulý rok začali muži během polního tažení pořádat vlastní malé výlety. Filip Lettner to vždycky dokázal zařídit tak, aby se o tom jejich mladý feldvébl nedozvěděl. I teď během zimního ležení přepadali okolní osamocené dvorce a vesnice, i když to feldvébl výslovně zakázal. Prodávali kořist markytánkám, které na vozech následovaly vojsko, a vždycky tak měli vedle ženských ještě něco k zakousnutí a hlavně chlast. 

Dnes to vypadalo na obzvlášť dobrý lov. 

Vesnička na světlině, skrytá za hustými jedlemi a buky, se zdála být téměř nedotčená dlouhou válkou. Ve světle večerního slunce žoldnéři spatřili nově postavené kůlny a stáje, na vlhkých loukách nedaleko kraje lesa se pásly krávy, odněkud zaznívalo pískání dětské píšťalky. Filip Lettner zarazil svému koni boty do slabin. Kůň se vzepjal na zadní a ržál, pak vyrazil mezi rudě zbarvenými buky kupředu. Ostatní žoldnéři následovali vůdce a vraždění začalo. 

Jako první je uviděl bělovlasý stařec, který dřepěl v křoví a vykonával právě potřebu. Místo aby utekl dál do houští, klopýtal se spuštěnými kalhotami po cestě k vesnici. Filip Lettner se rozmáchl šavlí, když ho předjížděl, a jediným švihnutím mu usekl pravou paži. Ostatní jezdci s jásotem přejeli přes škubající se tělo. 

Lidé před domy zatím objevili lancknechty. S hlasitým křikem ženy upustily všechno, co držely, a rozběhly se do polí a dál k lesu. Mladý Karl se chichotal a zamířil kuší na asi dvanáctiletého chlapce, který se snažil skrýt v nízkém strništi obilného pole. Šíp ho zasáhl do ramene a chlapec nehlučně padl do bláta. 

Fridrich Lettner zatím s několika dalšími vojáky vyrazil za ženami, které běžely k lesu, aby je jako stádo zdivočelých krav zase zahnal dohromady. Muži se smáli a zvedali ženy na koně nebo je vlekli za vlasy za sebou. Filip se zatím věnoval vystrašeným sedlákům, kteří vybíhali z domů, aby bránili svůj bídný život a životy žen a dětí. V rukou měli kosy a cepy, ale všichni byli v boji nezkušení, nemocemi a hladem oslabení chudáci, kteří mohli ještě tak useknout hlavu kuřeti, ale na žoldnéře na koni nestačili. 

Už po několika minutách masakr skončil. Muži leželi v krvi v domech mezi rozbitými stoly a postelemi nebo venku, kde Filip Lettner těm několika, kteří ještě sténali, postupně podřezával hrdla. Jednoho mrtvého sedláka hodili dva žoldnéři do studně na vesnické návsi. Hnijící maso otráví vodu a místo bude na mnoho let neobyvatelné. Ostatní muži zatím prohledávali domy. Mnoho toho nenašli, trochu jídla, pár mincí, dvě stříbrné lžičky, několik levných řetízků a růženců. Karl Lettner se navlíkl do bílých svatebních šatů, které objevil v jedné truhle, poskakoval jako kozel a fistulí prozpěvoval svatební sousedskou. Za hurónského smíchu ostatních upadl po hlavě do kaluže, roztržené šaty potřísněné krví a blátem na něm visely v cárech. 

Nejcennější ve vsi byl dobytek. Osm krav, tři prasata, několik koz a tucet slepic. Za ně dostanou od markytánek jistě dobrou cenu. 

A pak tu ještě byly ženy. 

Už se schylovalo kvečeru, vlhký chlad se šířil po světlině. Aby se ohřáli, hodili žoldnéři hořící pochodně do zničených domů. Suché sítiny a doškové střechy vzplály během okamžiku, plameny už brzy olizovaly okna a dveře. Byl slyšet obrovský praskot, který přehlušil pláč a křik žen. 

Žoldnéři zahnali ženy na vesnickou náves. Bylo jich asi dvacet. Tlustý obr Fridrich Lettner šel od jedné ke druhé. Staré a ošklivé ženy odstrkoval stranou. Jednu stařenu, která divoce máchala rukama, Fridrich popadl jako loutku a hodil ji do hořícího domu. Její křik brzy přestal. Nastal klid, ženy už jen přidušeně vzlykaly. Nakonec muži vytřídili dobrý tucet žen, nejmladší z nich byla asi desetiletá dívka, která zírala s otevřenou pusou a vyjevenýma očima do dálky. Rozum ji mezitím opustil. 

„Tak je to správný,“ zavrčel Filip Lettner a procházel kolem řady třesoucích se žen. „Kdo nekušuje, uvidí zejtra ještě slunce. Není to tak zlej život bejt nevěstou lancknechta. Ten dává lepší žrádlo než to, co vám tady předkládali vaši kozlové.“ Ostatní žoldnéři se smáli. Chichotání mladého Karla znělo vysoko a pištivě, jako falešný druhý hlas v chóru šílenců. 

Najednou se Filip Lettner zastavil před jednou dívkou. Měla rozcuchané černé vlasy, které si zřejmě jinak vyčesávala nahoru, ale nyní jí spadaly téměř až k pasu. Mohlo jí být tak sedmnáct osmnáct. S hustým obočím a blýskavým pohledem připomínala Lettnerovi malou zuřivou kočku. Třásla se, ale hlavu držela vzpřímeně. Hrubé hnědé šaty byly roztržené, takže měla jedno prso odhalené. Lettner zíral na malou pevnou bradavku, která v chladu ztvrdla. Po tváři se mu rozlil jemný úsměv, ukázal na dívku. 

„Tahle je moje,“ řekl. „O zbytek se můžete pro mě za mě porvat.“ 

Už chtěl sáhnout po dívce, když se za ním zakašláním připomněl jeho bratr Fridrich. „Takhle to nejde, Filipe,“ zavrčel. „Já ji našel v obilí, tahle patří mně!“ 

„Ano?“ Filipův hlas byl chladný a řezavý. „Takže tys ji našel. To je možný, ale zřejmě jsi ji zase nechal běžet...“ 

Blížil se k bratrovi, až stál přímo proti němu. Fridrich byl podstatně silnější a široký jako vinný sud, ale přesto trochu ustoupil. Když se Filip rozzlobil, pak tělesná síla nehrála roli. Tak tomu bylo, už když byli dětmi. I teď se zdálo, že Filip brzy vybuchne, řasy se mu třásly, ze rtů se vytvořila úzká bezkrevná čárka. 

„Já tuhle holku našel v truhle naproti v tom velkým domě,“ zasyčel Filip přidušeně. „Zřejmě si myslela, že by se tam mohla schovat jako myš.“ Pak se chrčivě zasmál: „No co, už jsme se trochu pobavili. Ale je vzpurná, člověk ji nejdřív musí naučit manýry. Myslím, že já to umím nejlíp...“ Z jednoho okamžiku na druhý se Filipova tvář proměnila, z očí zmizela tvrdost a smířlivě poklepal bratra po ramenou. 

„Ale máš pravdu. Proč by měl vůdce dostat nejlepší kus ženský? Když už si beru tři krávy a obě prasata, že jo?“ Filip přelétal pohledem ostatní žoldnéře, ale nikdo z nich se neodvážil odporovat. „Víš co, Fridrichu?“ řekl nakonec. „Uděláme to jako dřív, jako tehdy u nás v hospodě u Müllera. Hodíme si o ni kostky.“ 

„My... my dva? Říkáš kostky? Teď?“ Fridrich koktal. Filip Lettner zavrtěl hlavou. Svraštil čelo, jako by musel přemýšlet o něčem obtížném. „Ne, myslím, že to by nebylo spravedlivý,“ pokračoval. „My všichni si zahrajeme v kostky.“ Rozhlédl se kolem sebe. „Nemám pravdu? Každej z nás má na tuhle pěknou ženskou právo!“ 

Ostatní se smáli a provolávali mu slávu. Filip Lettner byl vůdce zcela podle jejich gusta. Před ním si byli všichni rovni, bratři stejně jako kamarádi. Třikrát prokletý chlap se srdcem černým jako čertův zadek! Mladý Karl poskakoval jako derviš v kruhu a tleskal. „Bude se hrát! Hrát!“ povykoval. „Tak jako dřív!“ 

Filip Lettner přikývl a sedl si na zem. Z kapsy kabátu vytáhl dvě kostěné odřené kostky, které ho provázely po celou dlouhou válku. Hodil je do vzduchu a obratně je zase chytil. 

„No tak, kdo si se mnou zahraje?“ zvolal. „Tak kdo? O tuhle ženskou a krávy. Jen ukažte, co můžete nabídnout do hry!“ Zahnali černovlasou dívku jako kus dobytka do středu návsi a posadili se kolem ní v kruhu. Zoufale se rozhlédla a pak s křikem vyrazila a snažila se uniknout z obklíčení. Ale  Filip Lettner po ní skočil a srazil na zem úderem do tváře. 

„Kušuj, děvko! Nebo na tebe padneme všichni naráz a ufiknem ti cecky.“ 

Dívka se schoulila do dřepu, rukama objala kolena a schovala hlavu. Jako z dálky slyšela chrastění kostek v poháru, cinkání mincí a smích mužů. 

Najednou žoldnéři zanotovali píseň, kterou dívka dobře znala. Dřív, když ještě žila matka, to byla jedna z písní, které společně zpívaly na poli. A později na smrtelné posteli si ji maminka naposledy tiše pro sebe pobrukovala, než navždy odešla. Byla to vždycky smutná písnička, ale nyní, když ji opilí muži vyřvávali do temného večerního nebe, zněla najednou cize jako sprosté rouhání, kruté a hrůzné, až jí srdce těžklo úzkostí. Připadalo jí, jako by jí ledové prsty sevřely hrdlo. 

Broučku můj milej, leť pryč, otec tu zanechal zlomenej rýč, musel jít do války, matku vzal mor, její hrob ztrácí se na úpatí hor... 

Muži se smáli a Filip Lettner zatřepal koženým pohárem, jednou, dvakrát, třikrát. 

S tichým kliknutím dopadly kostky do písku.

1 

V dunajské úžině za Weltenburgem, 

13. srpna léta Páně 1662, 

o 25 let později... 

Vlna zasáhla Jakoba Kuisla a spláchla ho z lavice jako kus plaveného dříví. 

Kat sjížděl po kluzkých trámech, divoce máchal rukama, aby se něčeho zachytil, a najednou cítil, jak se mu nohy noří do klokotavého víru řeky. Pomalu, ale neúprosně ho stahovala váha jeho mohutného těla do chladné vody. Nehty drhly po prknech, zcela zblízka slyšel jako skrz stěnu rozčilený křik. Konečně se pravou rukou zachytil tesařského hřebíku, zaraženého do dřeva. Přitáhl se za něj nahoru, zatímco jiné tělo vedle něho sklouzlo do řeky. Volnou rukou po něm hmátl a zachytil za límec asi desetiletého chlapce, který sebou divoce mrskal a lapal po vzduchu. Kat ho postrčil zpátky do středu voru, kde ho vzal do náruče vyděšený otec. 

Jakob Kuisl supěl, když lezl zpátky na vor, pak znovu usedl na lavici vepředu. Lněná košile a kožený límec se mu lepily na tělo, voda mu stékala z tváře, vousů a obočí. Když pohlédl dopředu, poznal, že to nejhorší je teprve čeká. Po levici strměla obrovská, jistě čtyřicet kroků vysoká skalní stěna, proti které se teď cestující bezmocně řítili. Tady, ve weltenburské úžině, byl Dunaj tak úzký jako snad nikde jinde. Především při vysoké vodě tu vřel čarodějnický kotel, který připravil už mnohého voraře o život. 

„Proboha, držte se pevně!“ 

Kormidelník na přídi se vzpíral proti veslu, když se vor ponořil do dalšího víru. Svaly mu vystoupily na pažích jako pletence mocných kořenů, ale dlouhá tyč v jeho rukách se nepohnula ani o centimetr. Těžké bouřkové deště posledních dnů vysoko zvedly hladinu řeky, takže jindy vlídné sypké písčiny podél břehu byly teď úplně zatopené. Větve a vyvrácené stromy se hrnuly řekou. Rychle, stále rychleji se blížil široký vor ke skalní stěně, už o ní začal drhnout. Jakob Kuisl slyšel odporný zvuk, jak se smrkové kmeny brousily o vápenec. Stěna se teď zvedala strmě nad nimi, hrozivý masiv vrhal stín na malou skupinku lidí. Ostrý výčnělek skály se zařízl do levého boku voru a odlomil z něho krajní smrkový kmen po celé délce. 

„Svatý Nepomuku, stůj při nás! Milostivá Panenko Marie, pomoz nám v naší nouzi! Blažený Mikuláši, ušetři nás...“ 

Kuisl se zamračeně podíval stranou, kde řádová sestra svírala růženec a neustále odříkávala modlitby. I ostatní cestující na dřevěných lavicích mumlali s křídově bílými tvářemi prosby a křižovali se. Tlustý velkostatkář očekával se zavřenýma očima a s kapkami potu na čele svůj jistý konec, františkánský mnich volal přeskakující fistulí všech čtrnáct pomocníků v nouzi. Malý chlapec, kterého Jakob Kuisl právě zachránil před utonutím, se tiskl k otci a plakal. Byla to už jen otázka času, než skála rozlomí svázané kmeny. Jen málo lidí na voru umělo plavat, ale bylo stejně sporné, zda by jim to v prudkém proudu plném zrádných vírů k něčemu bylo. 

„Proklatá voda, zatraceně!“ 

Kuisl si odplivl a vrhl se dopředu, kde se kormidelník stále ještě pokoušel kormidlovat veslem uchyceným v lanové smyčce. Schongauský kat se rozkročil vedle voraře a opřel se svým statným tělem do páky vesla. Zdálo se, jako by se kormidlo v hloubce vířícího toku něčeho zachytilo. Kuislovi prolétly hlavou příšerné historky vorařů, kteří vyprávěli o slizkých, zlomyslných nestvůrách na dně řeky. Teprve včera se mu rybáři zmínili o sumci dlouhém pět kroků, který se prý skrývá v dunajské úžině v jeskyni. Co tam sakra mohlo dole tlačit proti veslu? 

Najednou cítil, že se kormidlem dalo kousíček pohnout. Se supěním se vzpíral dál, měl pocit, že mu každým okamžikem popraskají všechny kosti. Poslední zaskřípění a najednou veslo povolilo, vor se stočil po víru a ten ho strhl na rozvlněnou hladinu, pryč od skalní stěny. 

Jen o několik okamžiků později se však už řítili k trojici skal strmících na pravém břehu. Někteří cestující opět křičeli, ale vorař už měl plavidlo pod kontrolou. Vor prošuměl kolem útesů, ještě jednou se ponořil přídí hluboko do vody a pak už měli nebezpečnou úžinu za sebou. 

„Takže díky za pomoc!“ Kormidelník si setřel pot a vodu z očí a podal Kuislovi mozolnatou ruku. „O vlásek a Dlouhá stěna by si na nás na všech pochutnala. Nechceš se taky stát vorařem?“ zašklebil se na Kuisla a současně mu ohmatával bicepsy. „Síly máš za dva voly a klít taky umíš jako našinec. Takže, co bys tomu řekl?“ 

Jakob Kuisl zavrtěl hlavou. „Zaplať Pánbůh, ale se mnou byste moc radosti neužili. Ještě jeden takovej vír a shodil bych vás do vody. Já potřebuju pod nohama pevnou zem.“ 

Vorař se zasmál a Kuisl si protřásl mokré rozcuchané vlasy, až kapky stříkaly na všechny strany. 

„Jak daleko je to ještě do Řezna?“ zeptal se kormidelníka. „Z tohohle voru se zblázním. To bylo snad podesátý, co jsem si myslel, že už je po nás.“ 

Jakob Kuisl se ohlédl, stále ještě viděl skalní stěny strmět po obou stranách řeky. Mnohé z nich mu připomínaly zkamenělé netvory nebo hlavy obrů, kteří shlíželi na hemžení drobných smrtelníků hluboko pod nimi. Krátce předtím minuli Weltenburský klášter, zničený válkou a povodněmi. Mnohý cestující po Dunaji navštívil tuto ruinu k tiché modlitbě i přes její smutný stav. Následující úžina byla právě po silných deštích opravdovou výzvou pro každého voraře, a tak pár otčenášů před cestou jistě nemohlo škodit. 

„Dlouhá stěna je nejhorší místo,“ řekl kormidelník a pokřižoval se. „Zvlášť při vysoký vodě. Teď už to ale půjde klidně, na to máte mý slovo. Za pár hodin bysme měli dorazit.“ 

„Doufám, že máš pravdu,“ zavrčel kat. „Jinak tě přetáhnu tím tvým proklatým veslem po zádech.“ 

Jakob Kuisl se otočil a opatrně tápal úzkou a kluzkou uličkou mezi řadami lavic dozadu, kde byl umístěn náklad v sudech a bednách. Cestovat na voru mu bylo proti mysli, i když to byl jistě nejrychlejší a stále ještě nejjistější způsob jak se dostat do jiného města. Kat měl rád pod nohama pevnou lesní půdu. Z kmenů stromů se mají stavět domy, tesat stoly a třeba i šibenice, ale člověk po nich nemá klopýtat, když se houpou v prudké vodě. Kuisl doufal, že to kymácivé pohupování brzo skončí. 

Cestující, kteří zatím zase dostali trochu zdravější barvu do tváří, na něho vděčně hleděli a z úlevy se hlasitě smáli nebo modlili. Otec zachráněného chlapce chtěl Kuisla obejmout, ale kat ho odstrčil a s bručením zmizel mezi připevněnými bednami. 

Tady, na Dunaji, čtyři dny cesty od domova, nevěděl nikdo z lidí na voru, pasažéři ani voraři, že je Jakob Kuisl schongauský kat. Pro kormidelníka to bylo štěstí. Kdyby se rozneslo, že mu pomohl při veslování kat, zřejmě by ho vyloučili z cechu. Kuisl slyšel, že v mnohých místech už stačil dotek, dokonce už jen pohled kata, aby člověk ztratil svoji čest. 

Jakob Kuisl vylezl na bečku nasolených herinků v zadní části nákladu a vytáhl fajfku. Teď, za zlověstnou weltenburskou úžinou, se Dunaj opět rozšířil. Po levé straně se objevilo městečko Kelheim. Vor míjel pomalejší těžce naložené čluny tak těsně, že by se mohl téměř dotknout jejich nákladu. Z jedné vzdálenější lodě byly slyšet housle, doprovázené cinkotem věnce s rolničkami. Hned za ní si pomalu razil cestu vor, široký jako dům. Byl naložený vápnem, tisovým dřívím a cihlami a byl tak hluboko ponořený ve vodě, že malé vlnky neustále přetékaly přes kmeny. Mistr vorař, který stál v nouzově ztlučené boudě uprostřed pohodlného plavidla, zvonil na zvonec, když se k němu některé menší rybářské čluny nebezpečně přiblížily. 

Kat vypustil několik tabákových obláčků do modrého, téměř bezmračného nebe a pokusil se na pár minut zapomenout na smutný důvod své cesty. Bylo tomu teď šest dní, kdy do jeho domu v Schongau dorazil dopis ze vzdáleného Řezna. Obsah dopisu ho zasáhl víc, než dal rodině znát. Jeho mladší sestra Líza, která žila ve vzdáleném říšském městě jako žena lazebníka, byla těžce nemocná. Švagr se zmiňoval o nádoru v břiše, o strašných bolestech a černém výtoku. V dopise napsaném neumělým písmem ho švagr prosil, aby přijel do Řezna co nejdřív, protože nebylo jisté, jak dlouho ještě bude Líza žít. A tak kat prohrabal svou skříň s léky, sbalil mák, arniku a řebříček do plátěného pytle a nastoupil na příští vor plující dolů do Dunaje. Jako katovi mu vlastně nebylo dovoleno, aby bez schválení rady opustil město, ale na to teď prostě nedbal. Jen ať ho písař Johann Lechner dá třeba po návratu rozčtvrtit! Osud jeho sestry byl pro něho důležitější. Kuisl nevěřil studovaným mastičkářům, kteří zřejmě Líze jen pouští žilou, až je bílá jako vodní mrtvola. Pokud někdo mohl sestře ulevit od bolestí, pak jen on sám a nikdo jiný. 

Schongauský kat zabíjel i léčil. V obojím byl mistr. 

„He, dlouháne! Dáš si s námi doušek?“ 

Prudce vyrušen ze svých myšlenek pohlédl Jakob Kuisl dopředu, kde mu jeden vorař připíjel. Kat zavrtěl hlavou a posunul si černý klobouk do čela, aby se chránil před oslňujícím sluncem. Zpod krempy mu vyčníval jen velký orlí nos a pod ním kouřící fajfka. Krytý kloboukem si přeměřoval cestující a voraře, kteří teď stáli uprostřed mezi bednami a připíjeli si na šťastné překonání děsivého místa. Kuisla soužila myšlenka, která se vracela jako dotěrný komár a kterou potlačil jen na krátký čas ve víru u Dlouhé stěny. 

Od svého odjezdu měl pocit, že ho někdo pozoruje. Nebyla to jistota, jen souhra instinktu a dlouholeté zkušenosti, kterou získal ve své době jako žoldnéř ve Velké válce. Lehké svrbění mezi lopatkami. Nevěděl, kdo ho pozoruje a proč, ale svrbění zůstalo. 

Kuisl se rozhlédl. Mezi cestujícími byli dva františkánští mniši, jedna jeptiška, jinak to byli potulní řemeslníci, tovaryši a několik prostých kupců. Společně s katem to byla skupina asi dvou tuctů cestujících, kteří se připojili ke konvoji pěti vorů. Tady po Dunaji bylo možné dostat se do Vídně už za dva týdny, za tři týdny dokonce až k Černému moři. Večer, když vory společně zakotvily u břehu, se lidé sešli u ohně a vyprávěli si o dřívějších cestách a nebezpečích. Kuisl nikoho neznal a seděl proto většinou sám, což mu bylo jen vhod, stejně považoval většinu lidí za užvaněné omezené tupce. Ze svého místa na okraji pozoroval každý večer muže a ženy, jak sedí kolem ohně, smějí se, pijí levné víno a okusují skopovou kýtu. A znovu a znovu se mu zdálo, že cítí pohled, neustále na sebe upřený. I teď v poledním čase ho to svrbělo mezi lopatkami, jako by mu tam lezl nějaký brouk. 

Jakob Kuisl seděl na sudu, klátil nohama a tvářil se znuděně. Nacpal si fajfku a hleděl ke vzdálenému břehu, jako by si tam prohlížel houf dětí, které mu ze svahu mávaly. Pak nečekaně obrátil hlavu směrem k zádi. 

Na zlomek vteřiny si všiml, jak na něj zírá jedna osoba. Byl to druhý kormidelník, který obsluhoval veslo v zadní části voru. Pokud si Kuisl vzpomínal, přistoupil na vor v Schongau. Ten muž byl tělnatý a téměř tak velký jako Kuisl, u boku modré kazajky se mu kýval dlouhý tesák. Ramena měl široká, nad měděným opaskem se klenul obrovský břich, kalhoty vězely v hrubých vysokých botách. Na hlavě měl obvyklý vorařský klobouk. Nejnápadnější ale byla jeho tvář. Celá pravá strana byla zbrázděná jizvami, které zřejmě vznikly silným popálením. Přes jedno oko měl černou klapku, navíc se mu od čela až k bradě táhla červená vyboulená jizva, která se poškubávala jako tlustý červ. 

Kuislovi na chvíli připadalo, že nevidí před sebou tvář, ale šklebící se masku. 

Šerednou masku nenávisti. 

Okamžik pominul a kormidelník se sklonil k veslu. Odvrátil se od kata, jako by jejich krátký oční kontakt nikdy neexistoval. 

Kuislovi prolétl hlavou mlhavý obraz z minulosti, ale nedokázal ho zachytit. Dunaj líně plynul kolem něho a odnesl jeho vzpomínku. Co zbylo, bylo jen neurčité tušení. 

Kde pro všechno na světě...? 

Jakob Kuisl tohoto muže znal. Nevěděl odkud, ale instinkt ho varoval. Schongauský kat poznal jako žoldnéř ve Velké válce nejrůznější lidi, zbabělé a statečné, přímé i záludné, oběti a vrahy, mezi nimi mnohé, kteří ve válce zešíleli. Jedno mohl říct s jistotou: ten muž, který jen několik kroků od něho rozšafně komíhal držadlem vesla ve vodě, byl nebezpečný. Prohnaný a nebezpečný. 

Kat sáhl mimoděk na obušek z modřínového dřeva, který měl na opasku. Zatím žádný důvod k obavám. Bylo dost lidí, kteří tvrdili to samé o něm. 

Jakob Kuisl opustil vor v malé vesničce Prüfening, několik mil před Řeznem. Ušklíbl se, když si přehodil přes rameno pytel s léky a ještě jednou kývl na pozdrav vorařům a cestujícím. Pokud ten cizinec se spálenou tváří skutečně šel po něm, pak měl teď problém. Jako kormidelník nemohl jen tak odejít z paluby, dokud vor nepřistane v Řezně. Vorař na něho skutečně pozorně zíral svým jediným zdravým okem, téměř se zdálo, jako by i on chtěl přeskočit na malé molo, ale pak si to zřejmě rozmyslel. Poslední nenávistný pohled, jen kratičký, takže si ho nikdo jiný nevšiml, pak se opět obrátil ke své práci a omotával kluzké tlusté lano kolem pacholete na molu. 

Vor zůstal připevněný, dokud nenastoupilo několik málo cestujících pro krátký úsek do Řezna, pak odrazil a pohodlně klouzal k říšskému hlavnímu městu, jehož nejvyšší věže už byly vidět na horizontu. 

Jakob Kuisl krátce sledoval vor, pak vyrazil po úzké silnici směrem na sever a pískal si do pochodu. Už brzy měl malou vesničku za sebou, zleva a zprava se rozkládala obilná pole, vlnící se ve větru. Hraniční kámen označoval místo, kde Kuisl opustil Bavorsko a vstoupil na území svobodného říšského města Řezna. Dosud znal toto slavné místo jen z vyprávění. Věděl, že Řezno patří k největším městům v říši a podléhá přímo císaři. A slyšel, že se tu na říšských sněmech scházejí kurfiřti, biskupové a vévodové, aby jednali o osudu říše. 

Když teď Kuisl viděl v dálce strmět vysoké městské hradby a věže, najednou se mu zastesklo po domově. Nebyl stavěný pro velký svět, jemu stačil hostinec hned za kostelem, zelený Lech a hluboké bavorské lesy. 

Bylo horké srpnové poledne, slunce stálo přímo nad ním a v jeho světle obilná pole zlátla. Vzadu na horizontu se shlukovala první černá bouřková mračna. Vpravo se zvedal z polí šibeniční vrch, na němž se mírně houpalo několik těl. Rozpadlé obranné valy svědčily o tom, že Velká válka ještě zdaleka nepominula. Už dávno nebyl na silnici sám. Kočáry a jednotliví jezdci na koních projížděli kolem něho, býci táhli povozy sedláků z okolí. K Řeznu směřoval široký hlučný proud lidí a řadil se před vysokou bránou v západní části městských hradeb. Mezi chudě oblečenými sedláky, poutníky, žebráky a formany mohl Jakob Kuisl vidět taky vyšňořené šlechtice, kteří si razili na koni cestu davem. 

Se svraštělým čelem sledoval schongauský kat tento podivný shluk. Zřejmě už se zase schylovalo k jednomu z oněch říšských sněmů. Soudě podle nadávek a kleteb mohla tlačenice trvat mnohem déle než obvykle. 

„He, dlouháne? Jakej je tam nahoře vítr?“ 

Jakob Kuisl se sklonil k sedlákovi, který ho oslovil. Když malý muž spatřil jeho zamračenou tvář přímo před sebou, nejdřív polkl, než se ptal dál. 

„Vidíš, co se tam vepředu děje?“ zeptal se s nejistým úsměvem. „Dvakrát týdně nosím na trh řepu, vždycky v úterý a v sobotu. Ale takovouhle tlačenici jsem tu ještě nikdy nezažil.“ 

Kat si stoupl na špičky. Tak převyšoval kolemstojící téměř o dvě hlavy. Rozeznal, že u brány stojí půl tuctu strážných. S plechovkami vybírali tito ozbrojení muži od každého mýto. Za zuřivých protestů sedláků vráželi meče do každého nákladu zrní, sena a zelí, vypadalo to, jako když někoho hledají. 

„Kontrolují každej jednotlivej vůz,“ zamumlal kat a posměšně shlédl na sedláka. „Je ve městě císař, nebo se tu vždycky tak blbne?“ 

Muž si povzdechl. „Zřejmě jen zase dorazil nějakej důležitej vyslanec. Přitom říšskej sněm bude teprve až rok! Když to půjde takhle dál, všechna místa na trhu budou pryč, než tam dorazím. Krucifix!“ Klel a zuřivě se zakousl do jedné z řep, které nesl v koši před sebou. „Posraný vyslanci! Je to stejný soužení jako s musulmany! Nepřinášejí do města nic jinýho než mrzutosti. Nehnou ani prstem a brání provozu.“ 

„Proč tedy jsou tady?“ zeptal se Jakob Kuisl. 

Sedlák se zasmál. „Proč? Aby nás sežrali i s chlupama, proto! Neplatí daně a přivážejí si s sebou vlastní řemeslníky, a ti nám berou práci! Údajně se chtějí společně poradit, jak se dá zastavit ten proklatej Turek, aby nevpadl do říše. Ale jestli se mě ptáš, nejsou to nic jinýho než planý řeči!“ Sedlák si zhluboka povzdechl. „Proč jen nemůže císař pořádat říšskej sněm taky někdy v jiným městě? Ale ne, každejch pár let nás to znovu postihne. Člověk už by téměř věřil, že ti vyslanci jsou tady pořád!“ 

Jakob Kuisl přikývl, i když pořádně neposlouchal. Ostatně dění kolem říšského sněmu, ani sněm sám, ho už nijak víc nezajímal. Všechno, co chtěl, bylo vidět co nejdřív nebohou Lízu. Jen ať si urození páni mezi sebou zatím dohodnou další válku. Však najdou dost těch, co se za peníze a slávu nechají zabít. On už rozhodně nemá s tím velkým vražděním nic společného. 

„A ty? Proč jsi tady ty?“ ptal se sedlák dál. „Už máš kde přespat?“ 

Jakob Kuisl zavřel oči. Zřejmě padl na nejupovídanějšího sedláka z celého okolí Řezna. 

„Já budu u sestry,“ zavrčel a doufal, že ho ten malý mužík konečně nechá na pokoji. 

Zatím postupovali kat a jeho soused v řadě pomalu kupředu. Už je dělily jen dva vozy se senem od takzvané Jakobské brány. Strážní se vždycky podívali pod vůz a několikrát píchli do sena, pak mávli, že vozy můžou jet, a věnovali se dalším příchozím. Z dálky bylo slyšet první hřmění, bouře už na sebe jistě nenechá dlouho čekat. 

Konečně byla řada na nich. Sedlák mohl projít bez dalšího prohlížení, ale na Jakoba Kuisla strážný kývl. 

„Hej, ty tam! Ano, ty!“ Strážný v helmě a pancíři ukázal na kata a naznačil mu, aby přistoupil blíž. „Odkud přicházíš?“ 

„Ze Schongau u Augsburgu,“ zabručel kat a hleděl na svůj protějšek, jako by si prohlížel kámen. 

„Tak, z Augsburgu...,“ spustil strážný a nakrucoval si knír. 

„Ne z Augsburgu, ze Schongau,“ zavrčel kat. „Já nejsem žádnej mizernej Šváb, já jsem Bavor.“ 

„Vida, vida,“ řekl strážný a mrkl na kamaráda za sebou. Pak si přeměřil Kuisla, jako by ho v duchu s někým srovnával. „A co tady chceš, Bavore?“ 

„Moje sestra bydlí u vás,“ odpověděl kat stručně, aniž přistoupil na posměšný tón. „Je těžce nemocná a já ji jdu navštívit, když dovolíte.“ 

Strážný se samolibě ušklíbl. „Svou sestru, to se podívejme. No, jestli vypadá stejně jako ty, tak ji rychle najdeš.“ Zasmál se a opět se s úšklebkem obrátil na kamaráda. „Putující balvany s orlím nosem tu máme spíš zřídka, co říkáš?“ 

Kolem nich se ozval smích. Jakob Kuisl mlčel, zatímco ho strážný dál popichoval. „Už jsem slyšel, že vás Šváby krmí vrabcema, až vám lezou z uší. Ty jsi nejlepší důkaz toho, že se z toho tloustne a hloupne.“ 

Aniž pohnul brvou, přistoupil kat o krok blíž k muži a popadl ho za límec. Oči strážného vystoupily jako skleněné kuličky, když ho Jakob Kuisl k sobě přitáhl. 

„Poslouchej, chlapče,“ zavrčel. „Jestli ode mě něco chceš, tak to řekni rovnou. Jinak drž hubu a pusť mě dovnitř.“ 

Najednou kat ucítil špici meče v zádech. 

„Hned ho pusť,“ zazněl hlas za ním. „A hezky pomalu se otoč, dlouháne. Jinak tě prošpikuju mečem odzadu dopředu. Rozuměl jsi mi?“ 

Kat pomalu přikývl a postavil ustrašeného muže na zem. Když se otočil, viděl před sebou stát urostlého hejtmana ve vyleštěném brnění. Jako jeho kolega měl i on nakroucený knír, z helmy svítící ve slunci vykukovala světlá hříva. Meč teď držel přímo pod krkem Jakoba Kuisla. Zatím se kolem nich shlukli zvědavci, kteří napjatě čekali, co se stane dál. 

„Tak je to dobře,“ pochvaloval si hejtman s úzkým úsměvem. „Ty se teď otočíš a půjdeme spolu po schodech nahoru do věže. Tam máme pro lidi z Bavorska pěknej kvartýr k přemejšlení.“ 

Hejtman trochu přitlačil špici meče na katův krk, aby propůjčil svému požadavku důraz. Kuisl byl krátce v pokušení popadnout meč, přitáhnout chlapa k sobě a vrazit mu svůj obušek mezi nohy. Ale pak si uvědomil, že tu jsou další strážní, kteří se zvednutými kopími a halapartnami stáli kolem nich a šeptem se domlouvali. Proč jen se nechal vyprovokovat! Téměř mu připadalo, jako by jim záleželo na tom, aby ho vydráždili. Zacházeli snad v Řezně takhle s každým cizincem? 

Jakob Kuisl se otočil a pochodoval k věži. Mohl jen doufat, že ho pustí dřív, než se jeho sestra sejde s milým Pánembohem. 

Když dveře za katem zapadly, pleskaly venku na dlažbu první těžké kapky deště. Za chvíli se rozpršelo tak prudce, že čekající před bránou si přetáhli pláště přes hlavu nebo hledali úkryt v okolních senících. Kroupy, velké jako holubí vejce, padaly z nebe, a tak mnohý sedlák klel, že dřív nesklidil úrodu. Byla to už třetí velká bouře v tomto týdnu, lidé se modlili a doma se tísnili společně před božím oltáříčkem. Nemálo obyvatel okolních vesnic vidělo v potopě spravedlivý hněv boží. Tak Bůh trestá bezuzdné řádění prokletých měšťanů! Pestré šaty, čachrování, návštěvy děvek a ta domýšlivost, s jakou si stavějí čím dál vyšší domy. Copak Sodoma a Gomora nezanikla zcela podobným způsobem? S říšským sněmem v příštím lednu přijdou zase všichni ti nafoukaní urození pánové, budou chlastat a tahat se s děvkami, a místo aby chodili na mši, budou uctívat vlastní moc – když přece jen Bůh sám rozhoduje o blahu nebo zániku Německé říše! 

S hlasitým třeskem udeřil blesk nahoře do obranného cimbuří. Následoval hrom, který rozbrečel děti až k Emmeranskému náměstí. V krátkém záblesku následujícího blesku bylo nyní vidět, jak se jedna postava prodírá od Jakobské brány směrem k městu. Muž šel skloněný, kroupy a déšť ho tloukly do tváře. Nikdo jiný se neodvážil za takového počasí na ulici. Ale ten muž musel podat hlášení. 

Jizva ve tváři ho bolela, jako tak často, když se měnilo počasí. Téměř by mu kat unikl, ale ten muž věděl, že jeho nepřítel musí projít Jakobskou bránou. Jiná cesta do města od západu nevedla. Takže běžel z náplavky nejrychlejší cestou k bráně a vyrozuměl strážné. S trochou peněz byl získán nutný čas, který potřebovali, aby proměnili svůj plán v čin. 

Pomsta... Jak dlouho na to oba čekali! 

Muž se ušklíbl a jizva ve tváři mu nervózně škubala. 

2 

Schongau, 

13. srpna léta Páně 1662 

Léto leželo jako stará zatuchlá přikrývka nízko nad městem. 

S vlajícími šaty běžela Magdalena Kuislová po úzké zarostlé stezce ze čtvrti koželuhů dolů k Lechu. Matka jí dala pro dnešek volno, přísný otec byl daleko, a tak teď běžela do chladných luk a byla ráda, že mohla uniknout dusnu a pachu. 

Těšila se na koupel v řece, protože v zacuchaných černých vlasech stále ještě cítila pach hnoje a hniloby. Celé dopoledne nakládala s matkou lopatou na káru městské svinstvo, dokonce devítiletá dvojčata Georg a Barbara museli pomáhat. Práce, která byla těžší než jindy, protože Magdalenin otec před několika dny vyrazil do Řezna. Jako katovská rodina se museli Kuislovi postarat, aby bylo ze schongauských ulic odklizeno svinstvo a zvířecí mršiny. Každý týden se na rozích a křižovatkách města vršily hromady, které v horkém slunci tím víc páchly. Pobíhaly po nich krysy s dlouhými hladkými ocasy a civěly na kolemjdoucí zlýma knoflíkovýma očima. Alespoň odpoledne teď mělo patřit jen jí. 

Už po několika minutách byla katova dcera na břehu Lechu. Vydala se doleva, stranou náplavky, kde touto dobou bylo už uvázáno půl tuctu vorů. Magdalena slyšela volání a smích vorařů, kteří vykládali sudy, bedny a balíky a vlekli je k nově postavené kůlně u mola. Prodírala se zeleným houštím, které jí teď v létě sahalo až k ramenům. Půda byla bahnitá a kluzká, bosé nohy jí při každém kroku čvachtaly v blátě. 

Konečně dorazila na své oblíbené místo, malý mělký záliv, který byl zvenku skrytý okolními vrbami. Přelezla přes obrovské odumřelé kořeny a hned se zbavila špinavých šatů. Pořádně vyprala sukni, zástěru a šněrovačku a nakonec všechno rozložila k sušení na skále, rozpálené sluncem. 

Když Magdalena lezla do vody, cítila mírný proud řeky kolem kotníků, bořila se do bláta. Ještě pár kroků dál, pak už se mohla položit do vody. Tady v zálivu vymletém před dávnou dobou nebyl proud tak silný. Magdalena plavala a dávala pozor, aby se neocitla příliš blízko víru ve středu řeky. Voda jí smyla špínu z kůže a vlasů. Už po několika minutách se zase cítila svěží a odpočatá, smrduté město bylo daleko, daleko. 

Když však plavala zpátky ke břehu, všimla si, že její oblečení zmizelo. 

Magdalena se bezradně rozhlížela. Tam, na skálu, rozložila své mokré věci. Nyní na tom místě byla vidět jen mokrá skvrna, která pomalu mizela. 

Někdo ji snad sledoval? 

Prohledala břeh, ale šaty nikde nenašla. Snažila se uklidnit. Musely to být děti, které jí to provedly, nic víc. Posadila se na kořen a nechala se sušit sluncem. Oči zavřené, hlavu zakloněnou, čekala na to, že se uličníci prozradí smíchem. 

Najednou za sebou zaslechla šustění. 

Než mohla vyskočit, položil jí někdo šlachovitou, chlupatou paži kolem krku. Druhá ruka jí zakryla ústa. Chtěla křičet, ale nevypravila ze sebe ani hlásku. 

„Ani nemukni! Jinak tě zlíbám, až budeš mít krk celý rudý a otec ti dá na zadek.“ 

Magdalena vyprskla. 

„Simone! Proboha, tys mě ale vyděsil! Myslela jsem, že lupiči a hrdlořezi...“ 

Simon ji mírně políbil na krk. „Kdoví, možná jsem jeden z nich...“ Spiklenecky na ni mrknul. 

„Ty jsi lehkomyslnej mrňavej mastičkář, nic víc. To já ti spíš zlomím vaz, než mě ty jen škrábneš. Čert ví, proč tě mám tak ráda.“ 

Vymanila se mu ze sevření a vrhla se na něho. V pevném objetí se kutáleli po mokrém štěrku. Netrvalo dlouho a Magdalena přitlačila Simona stehny k zemi. Medik byl štíhlý a spíš šlachovitý než svalnatý. Se svými pěti stopami patřil k nejmenším mužům, které Magdalena znala. Tvář měl jemně řezanou, s jasnýma bdělýma očima, které se zdály neustále posměšně jiskřit. Lehce naolejované tmavé vlasy nosil podle nejnovější módy dlouhé až na ramena. I jinak dbal Simon na pěstěný zevnějšek, který byl ale právě teď silně pošramocený. 

„Já... vzdávám se,“ supěl. 

„Nic takovýho, nejdřív mi slíbíš, že nebudeš mít žádnou jinou!“ 

Simon s námahou zavrtěl hlavou. „Žádnou... jinou.“ 

Magdalena mu dala pohlavek a překulila se vedle něho. Aféru s rudovlasou obchodnicí před dvěma roky mu ještě úplně neodpustila, i když Simon už mnohokrát přísahal, že se nic nestalo. Ale dnešní den byl příliš krásný na to, aby ho strávili hádkou. Společně hleděli do větví vrb, které se jim v mírném větru pohupovaly nad hlavami. Dlouho mlčeli a naslouchali šumění. Po chvíli se ozvala Magdalena. 

„Táta zůstane asi nějakou dobu pryč.“ 

Simon přikývl a hleděl za dvěma kachnami, které se zvedly z hladiny. Magdalena mu už řekla o otcově cestě k nemocné sestře. „Co na to řekl Lechner?“ zeptal se nakonec. „Jako soudní písař by mu přece mohl prostě zakázat opustit město. Právě teď v létě, když svinstvo na ulicích tak strašně smrdí.“ 

Magdalena se zasmála. „Co by asi tak mohl udělat? Táta prostě odešel. Lechner klel a přísahal, že ho dá pověsit, až se vrátí. Teprve pak ho napadlo, že se asi těžko může sám pověsit.“ Povzdechla si. „Zřejmě z toho bude pořádná pokuta. A dokud se nevrátí, musíme se s matkou prostě o to víc otáčet.“ Najednou měla v očích něco zasněného. 

„Jak daleko je vlastně to Řezno?“ zeptala se. 

„Hodně daleko.“ Simon se ušklíbl a přejel jí rukou hravě kolem pupíku. Magdalena byla stále ještě nahá, na kůži, opálené z každodenního sbírání bylin ve volné přírodě, se jí ve slunci třpytily jednotlivé kapky vody. 

„Rozhodně dost daleko, aby nás nemohl trápit svými kázáními,“ spokojeně konstatoval Simon a pořádně zazíval. 

Magdalena vyletěla. „Jestli někdo, tak je to přece tvůj otec, kdo pořád brojí proti nám. Kromě toho je důvod jeho cesty vážnej. Takže se přestaň tak blbě šklebit.“ 

Katova dcera myslela na dopis z Řezna, který jejího otce tak rozesmutnil. Sice věděla, že má mladší sestru v Řezně, ale nevěděla, že si ti dva jsou stále ještě tak blízcí. Magdaleně byly právě dva roky, když teta uprchla s lazebníkem před velkým morem, ale taky před neustálým napadáním a popichováním do Řezna. Tuhle odvahu na ní Magdalena vždycky obdivovala. 

Mlčky házela kamínky do vody, které se několikrát odrazily od hladiny, než je nakonec pohltil proud. 

„Kdo odklidí v příštích parných týdnech všechno to svinstvo, to je mi tedy záhadou,“ řekla spíš k sobě než k Simonovi. „Jestli si rada myslí, že to budu dělat já, tak to se tedy pořádně plete. To raději přes léto zalezu do nějaký díry v zemi.“ 

Simon zatleskal. „To je báječný nápad! Nebo prostě zůstaneme tady v zálivu!“ Políbil ji na tvář. Magdalena se bránila, i když jen váhavě. 

„Simone, nech toho. Jestli nás někdo uvidí...“ 

„Kdo by nás tu měl vidět?“ Prohrábl jí mokré černé vlasy. „Tyhle vrby nebudou donášet.“ 

Magdalena se zasmála. Těch několik málo společných chvil dole u Lechu nebo v okolních kůlnách bylo všechno, co ze své lásky měli. Neustále snili o svatbě, ale přísné zákony města to nedovolovaly. Už léta tak spolu žili ve vztahu, který se spíš podobal zoufalé hře na schovávanou. Magdaleně jako katově dceři vlastně nebylo dovoleno, aby se stýkala s vyššími stavy. Kat byl bezectný, stejně jako hrobníci, lazebníci, ranhojiči a kejklíři. Svatba s medikem proto pro Magdalenu nepřipadala v úvahu. To ale Simonovi nebránilo v tom, aby se s ní stýkal na loukách a v kůlnách v okolí. Na jaře před dvěma roky dokonce podnikli společně pouť do Altöttingu. Byla to v podstatě jediná doba, kdy byli skutečně sami pro sebe. Na schongauských trzích a v hostincích byl už dávno jejich vztah oblíbeným tématem rozhovorů. Navíc Simonův otec, starý Bonifaz Fronwieser, naléhal stále víc na syna, aby se konečně oženil s některou měšťanskou dcerou. Pro Simona to vlastně bylo nevyhnutelné, pokud se chtěl stát místním lékařem. Ale syn se otci neustále vymlouval – a tajně se stýkal s Magdalenou. 

„Možná bychom taky měli odejít do Řezna,“ zašeptal Simon mezi polibky. Mohli bychom začít nový život...“ 

„Ach Simone.“ Magdalena ho odstrčila. „Jak často jsi mi už něco takovýho sliboval! Ale co pak bude se mnou? Já jsem bezectná, nezapomínej na to. Nakonec budu zase jen odklízet svinstvo, jedno kde.“ 

„Tam tě nikdo nezná!“ 

Magdalena pokrčila rameny. „A co bych mohla dělat? Města jsou plná hladovejch nádeníků a...“ 

Simon jí dal prsty na rty. „Teď nic neříkej. Na chvíli na všechno zapomeňme.“ Se zavřenýma očima se k ní sklonil a pokrýval jí tělo polibky. 

„Simone... ne...,“ šeptala Magdalena, ale její odpor se brzy zlomil. 

V tom okamžiku ve vrbě nad nimi něco zapraskalo. 

Magdalena se podívala nahoru. Tam mezi větvemi se něco pohybovalo. Najednou jí něco dopadlo na tvář a pomalu jí to stékalo po čele. Sáhla na to a cítila, že to jsou sliny. 

Ozvalo se chichotání, pak Magdalena viděla, jak dva asi dvanáctiletí kluci rychle šplhají po kmeni vrby dolů. Jeden z nich byl nejmladší syn radního a pekaře Michaela Berchtholdta, s nímž se Magdalena už častěji střetla. 

„Medikus, medikus, dává katovský holce pusu!“ pokřikoval druhý kluk, když utíkal pryč. Magdalena si s odporem setřela zbytek slin z čela. Simon zatím vyskočil a hrozil šklebícím se klukům pěstí. 

„Drzí fakani!“ křičel. „Za to vám zpřerážím všechny kosti!“ 

„To ale umí katova dcera líp!“ zavýskl druhý kluk a zmizel v křoví. „Dělejte to na natahovací lavici, vy prasata!“ 

Malý Berchtholdt se zatím zastavil, což bylo zvláštní. Trochu se třásl, když se s trucovitým výrazem ve tváři a se stisknutými rty díval na Simona, který se teď k němu blížil s rozepnutou košilí. 

„Já to nebyl!“ pípnul, když se Simon rozpřáhl rukou. „To byl Benedikt! Čestný slovo! Vlastně jsme vás jen hledali, no, protože, hm...“ 

Simonova ruka se zastavila nad chlapcovou hlavou. Teprve teď si všiml, že mladý Berchtholdt s otevřenou pusou zírá na polonahou Magdalenu, která si právě zavazovala šněrovačku, jen trochu skrytá za skálou. Simon dal klukovi záhlavec, až spadl na záda do bláta. 

„Nenaučil tě farář slušnosti?“ zavrčel. „Když budeš takhle dál zírat, potrestá tě Pánbůh slepotou. Takže, co je?“ 

„Posílá mě můj otec,“ mumlal chlapec. „Mám k němu přivést Kuislovu dceru.“ 

„Starý Berchtholdt?“ zeptala se Magdalena, která teď oblečená vyšla zpoza skály. „Co ten asi ode mě chce? Nebo snad taky dřepí někde na větvi a může si vykoukat oči?“ 

Skutečně byl starý pekař považován za zestárlého sukničkáře a chlípného kozla. I u Magdaleny to v dřívějších letech zkusil a dostalo se mu šťavnatého odmítnutí. Od té doby Berchtholdt rozhlašoval, že je katova dcera ve spolku s ďáblem a že mladého medika očarovala. Před třemi lety se pověrčivému pekaři málem podařilo dostat na hranici porodní bábu Martu Stechlinovou pro údajné čarování. Magdalenin otec tomu tehdy v poslední chvíli zabránil. Od té doby Berchtholdt Kuislovu rodinu hluboce nenávidí, a kde může, tam jim život ztěžuje. 

„Je to kvůli služce, tý Resl,“ řekl chlapec a dál civěl Magdaleně do výstřihu. „Má tlustý břicho a kvičí jako zapíchlý prase.“ 

„Nosí v břiše dítě?“ zeptala se Magdalena. 

Kluk se dloubal v nose a tvářil se rozpačitě. „Nevím. Lidi říkaj, že do ní vjel čert. Máš si to prohlídnout, říká můj otec.“ 

„Aha, na to jsem mu dost dobrá.“ Magdalena skepticky pohlédla na chlapce. „Ke Stechlinové asi jít nechce?“ 

„To si to Berchtholdt raději sám dole uřízne, než by dal poslat pro Stechlinovou,“ namítl Simon, který se zatím taky dooblékl. „Víš, že pořád ještě považuje Stechlinovou za čarodějnici a rád by ji viděl na hranici. Kromě toho mnozí ve městě věří, že jsi stejně dobrá porodní bába jako ona. Možná dokonce lepší.“ 

„Nemluv hlouposti.“ Magdalena si svázala mokré vlasy, když mluvila dál. „Můžu jen doufat, že to s Berchtholdtovic služkou není nic vážnýho. A teď nemluv a pojď!“ 

Katova dcera se již rozběhla k Lešské bráně. V běhu se ještě jednou otočila na Simona. 

„Možná budeme potřebovat studovanýho medika. I kdyby nám měl jen přinýst vodu.“ 

Už když se přiblížili k pekárně, usoudila Magdalena, že asi nepůjde o blížící se porod. Z úzkých zavřených oken pekaře pronikal křik, který připomínal víc zvíře na porážce než člověka. Sedláci a řemeslníci se shlukli před pekárnou a ustrašeně si povídali. Když se k nim přiblížili Simon a Magdalena, jen neochotně jim udělali místo. 

„Katova holka teď vyžene pekařově služce ďábla z těla,“ zasyčel někdo. 

„Ale co, obě jsou čarodějnice,“ zašeptala jedna stařena. „Dávejte pozor, určitě uvidíme, jak čert vyletí komínem.“ 

Magdalena se protáhla kolem klepajících žen a snažila se nebrat jejich řeči vážně. Jako katova dcera byla na to zvyklá. Od té doby, co pracovala u porodní báby, měla dokonce ještě horší pověst. Především muži si byli jisti, že míchá kouzelné lektvary, a skutečně už mnohý radní získal takový prostředek od jejího otce. Magdalena naopak až dosud odmítala lidi podvádět, především proto, aby ji ještě víc nepodezírali z čarodějnictví. Marně, jak si teď opět musela s povzdechem přiznat. 

Za mumlání zvědavců vešla společně se Simonem do světnice pekaře, kde je přijal Michael Berchtholdt, bílý jako stěna. Malý hubený mužík páchl jako tak často po pálence, oči měl zarudlé, jako by měl za sebou bezesnou noc. Mezi prsty žmoulal sušený pelyněk, aby se chránil před zlými duchy. Jeho stejně hubená žena klečela před domácím oltáříčkem v rohu světnice a mumlala modlitby, které však přehlušoval křik služky. 

Resl Kirchlechnerová ležela na lavici u kamen, pokryté špinavou slámou, a svíjela se, jako by byla v ohni. Tvář, ruce a nohy měla pokryté červenými pupínky, špičky prstů byly černě zbarvené. Břicho měla nadmuté, na vyhublém těle vypadalo jako cizí těleso. Magdalena se domnívala, že se služka až dosud pevně sešněrovávala, aby zakryla těhotenství. 

Mladá žena se právě zase prudce posadila, jako by jí někdo vrazil do zad koště. Očima zírala do prázdna, suché rty se otvíraly k protáhlému křiku. 

„Je ve mně!“ vzdychala. „Bože, on se mi prožírá tělem a vytrhne mi duši!“ hlasitě naříkala. „Óóóó, cítím jeho zuby, slyším to mlaskání, když se mi prohrabuje v břiše. Musím ho vyplivnout jako shnilý ovoce!“ Vydávala dávivé zvuky, které zněly, jako by ze sebe chtěla dostat něco velkého, nestráveného. 

„Bože můj, co to má znamenat?“ zeptal se Simon a dál zděšeně stál ve dveřích. 

„To přece vidíte, vjel do ní čert!“ naříkala Maria Berchtholdtová, rvala si před oltáříčkem vlasy a dál se kolébala na kolenou dopředu a dozadu. „Vjel do ní a teď ji zvnitřku užírá. Svatá Marie, pros za nás hříšníky...“ 

Její modlitby přešly opět do monotónního nářku. Michael Berchtholdt zatím zíral mlčky na služku, která se dál svíjela v křečích. 

„Vypadá to, že si něco vzala, aby dítě odstranila,“ zašeptala Magdalena Simonovi, aby to ostatní neslyšeli. „Možná bobrovinu nebo routu.“ Najednou svraštila čelo. „Počkej. Přece si snad nevzala...“ 

Magdalena opatrně přistoupila k Resl Kirchlechnerové a přejela jí po paži pokryté pupínky. Služka znovu tloukla rukama kolem sebe a Magdalena rychle uskočila. 

„Myslím, že teď vím, co to je,“ zašeptala. „To je určitě oheň svatýho Antonína. Resl zřejmě snědla námel, aby se zbavila dítěte.“ 

Simon přikývl. „Já toho o tom sice moc nevím, ale myslím, že budeš mít pravdu. Pupínky, zčernalé špičky prstů a pak ty horečnaté sny. Všechno ukazuje na to. Bože můj, chudák holka...“ 

Magdalena mu stiskla ruku a tiše zaklela. Jako porodní bábě jí bylo známo, že námel je houba, která roste na žitě a jiných obilných druzích. Skutečně se občas používal k vyvolání potratu. Ostatně se směl použít jen v malých dávkách, jinak docházelo ke křečím a děsivým snům, v nichž otrávené ženy často viděly čarodějnice, čerty a démony. Prsty na rukou a na nohou zčernaly a nakonec odpadly. Protože napadené měly pocit, že zvnitřku shoří, nazývala se nemoc taky oheň svatého Antonína. 

Simon se obrátil na Michaela Berchtholdta. „To děvče není posedlé ďáblem,“ zasyčel a ukázal na nadmuté tělo mladé služky. „Resl dostala námel. A já se ptám, kdo jí ho dal.“ 

„Já... já nevím, o čem mluvíte,“ koktal pekař. „Může být, že se Resl s někým spustila a...“ 

„Se satanem!“ vpadla do toho jeho žena. „Se satanem se spustila!“ 

„Blbost!“ zašeptala Magdalena tak tiše, že to Berchtholdt nemohl slyšet. Otírala tvář křičící služky mokrým šátkem a snažila se ji uklidnit. Ale najednou se už nedokázala udržet. Oči jí blýskaly, když se zuřivě obrátila na Berchtholdta. 

„Se žádným satanem,“ zasyčela. „Každej ve městě přece ví, že jste za Resl lezl! Každej!“ 

„Co tím chceš říct?“ zeptal se Michael Berchtholdt tiše. Jeho tvář se teď zdála ještě špičatější. „Snad že já...“ 

„Vy sám jste přivedl vaši služku do jinýho stavu!“ vyhrkla Magdalena. „A aby to nevyšlo najevo, dal jste jí námel. Tak to bylo, nemám pravdu?“ 

Berchtholdt prudce zrudl. „Jak se opovažuješ takhle se mnou mluvit, ty couro!“ supěl nakonec, když se trochu vzpamatoval. „Asi zapomínáš, že sedím v radě. Jedno slovo ode mě a celá Kuislovic rodina si může sbalit svý věci a vypadnout odtud. Jedno mý slovo!“ 

„Aha! A kdo pak dá vaší ženě uspávací nápoj?“ Magdalena vyskočila a ukázala na modlící se Marii Berchtholdtovou. „Jak často už zašla za mým otcem pro medicínku, jen abyste jí konečně dal doma pokoj a usnul nad svým vínem!“ 

Pekař se nevěřícně otočil na svou ženu, která zaraženě, s rukama sepjatýma hleděla do země. „Marie, je to pravda?“ 

„Klid!“ zvolal Simon. „Teď není čas na hádky. Resl zřejmě umírá! Jestli máme ještě něco podniknout, musíme alespoň vědět, kolik námelu to bylo a kdo jí ho dal.“ Zoufale pohlédl na Michaela Berchtholdta. „Proboha, mluvte konečně! Dal jste jí námel?“ 

Pekař zarputile mlčel, až se najednou přihlásila ke slovu jeho žena. 

„Je to tak,“ zašeptala. „Všechno ostatní by byla lež. Bůh ti pomáhej, Michaeli! Tobě a nám všem!“ 

Pekař hledal slova, ale nakonec to vzdal. S povzdechem se zhroutil a projel si rukou řídké vlasy. „Ano, já... já jí to dal,“ vykoktal. „Já... řekl jsem jí, aby vzala hned všechno najednou. Aby to bezpečně účinkovalo.“ 

„Všechno najednou?“ Magdalena na něho zděšeně pohlédla. „A kolik toho bylo?“ 

Berchtholdt pokrčil rameny. „Malej pytlík, tak velkej asi jako moje pěst.“ 

Simon zasténal a sáhl si na čelo. „Pak už není naděje na záchranu. Teď se už můžeme pokusit jen jí zmírnit bolesti.“ Se zaťatými pěstmi šel k Michaelu Berchtholdtovi. „Kdo vám proboha dal tolik námelu?“ zasyčel. „Kdo, krucinál? Který fušér?“ 

Pekař ustoupil. Když stál zády u dveří, zamumlal tak tiše, že tomu Simon nejdřív nerozuměl. „Byl to váš otec.“ 

Simon zůstal, jako by ho zasáhl blesk. „Můj otec?“ 

Berchtholdt přikývl. „Dva guldeny mě stál ten špás. Ale váš otec říkal, že je to nejjistější prostředek.“ 

Simon jen s námahou promluvil. „A řekl vám alespoň, kolik jí toho máte dát?“ 

„Vlastně ne.“ Pekař pokrčil rameny. „Jenom říkal, že toho mám dát spíš víc než míň. Aby to skutečně působilo. Tak jsem jí prostě dal všechno.“ 

Simon byl v pokušení skočit pekaři po krku, když za ním služka znovu začala křičet. Tentokrát byl nářek delší a vyšší než dřív. Resl Kirchlechnerová se vzpínala, bledá stehna měla roztažená, lněné šaty mezi nimi byly rudé od krve. Najednou se zhroutila a masitý kus velikosti kočky spadl z lavice u kamen na zem. 

Byl to mrtvý plod. 

Simon pospíchal ke služce. Tvář měla najednou uvolněnou a klidnou, prázdnýma očima zírala na krvavou slámu, rozprostřenou kolem ní. Simon jí zkoušel pulz. Po chvíli jí zavřel oči a jemně ji uložil na lavici. 

„Teď je Resl v lepším světě,“ zašeptal a pokřižoval se. „Bez bolestí a démonů, a bez lidí, kteří jí ubližovali.“ 

Na chvíli nastalo ticho, v němž bylo slyšet jen bědování pekařovy ženy. Nakonec se Michael Berchtholdt opět vzchopil. Šel k plodu, který stále ještě ležel na zemi vedle kamen, opatrně ho zvedl špičkami prstů a zmizel zadními dveřmi do zahrady. Když se po nějaké chvíli opět objevil, utíral si o kalhoty ruce zmazané od hlíny. Pokusil se o úsměv, ale ten zmrzl na grimasu. 

„Resl je mrtvá, to je politováníhodný,“ řekl tichým hlasem. „Postarám se o to, aby dostala řádný pohřeb na hřbitově svatýho Šebastiána, s farářem, pohřební hostinou a vším tím kolem. Její rodiče taky nebudou bez peněz. Všechno ostatní...“ Nasadil rozpačitý úsměv. „Nechceme přece, aby se po městě povídalo, že do služky vjel čert. To by mohlo skončit špatně. A mladý medikus tady jistě taky bude toho názoru, že Resl měla těžkou horečku. Něco takovýho může vyvolat zlý sny, že ano?“ Pekař vyčkávavě hleděl na Simona. 

„Přece si vážně nemyslíte, že...,“ spustil Simon, ale Berchtholdt zvedl obě ruce a přerušil ho. „Já vím, vaše návštěvy u nemocných jsou drahé. Kolik? Řekněme pět guldenů? Deset? Kolik chcete?“ Šel k truhle za stolem a začal se v ní přehrabovat. 

„Zadus se svejma penězma!“ Magdalena mu víkem truhly přirazila prsty. Zavyl a bolestí zatínal zuby. Jeho žena zatím zírala z jednoho na druhého, jako by byla obklopena strašidly. Simon tušil, že šok byl pro ni příliš veliký. Maria Berchtholdtová se stáhla do svého vlastního světa. 

„Každýmu, slyšíte, každýmu povím, že jste lezl na svou služku jako kozel a pak jí dal námel, aby zhebla,“ šeptala Magdalena. „Vždycky jsme to my ženy, co mají zaplatit za chlípnost mužů. Tentokrát ale ne!“ 

Malé pekařovy lasičí oči se ledově zaleskly. „A kdo ti to bude věřit?“ zasyčel. „Katova dcera a prašivej syn felčara. To je mi pár! Běžte a vyprávějte to lidem a já vám slibuju, že vám udělám ze života peklo!“ 

„Můj život už peklo je.“ Magdalena se měla k odchodu a kývla na Simona, aby šel s ní. S pohrdavou úklonou se Simon s radním Michaelem Berchtholdtem rozloučil. 

„Kdyby vás zase někdy trápily polypy v zadku nebo stolice,“ řekl ještě se zdůrazněnou přívětivostí, „víte, kde mě máte hledat.“ 

Simon a Magdalena společně vyšli ven, kde stále ještě čekala skupina zvědavců. Za sebou slyšeli křik Michaela Berchtholdta, který je zasypával divokými kletbami. Magdalena se krátce zastavila a pohlédla do tváří kolemstojících, které projevovaly odmítání a odpor. 

Katova dcera a prašivej syn felčara. To je mi pár... 

Najednou si už Magdalena nebyla tak jistá, že by jim někdo uvěřil. Mezi sedláky a řemeslníky se vytvořila ulička, všichni před nimi ustupovali, jako by měli nakažlivou nemoc. 

Když se vydali směrem k Lešské bráně, dlouho ještě cítili v zádech pohledy ostatních.

3 

Schongau, 

noc z 13. na 14. srpna, 

léta Páně 1662

Pozdě v noci se Simon probudil hlukem před domem. Sáhl po stiletu, který měl neustále na truhle s knihami vedle postele. Ale když slyšel třísknout dveře a hrubou kletbu, bylo mu jasné, že to může být jen otec, který se zřejmě vrací z nějakého šenku za městským skladištěm. 

Simon si třel oči a protáhl se. Už od odpoledne s ním chtěl mluvit kvůli námelu. Ale otec zmizel beze stopy. Ostatně žádný důvod k obavám, v posledních měsících se častěji celé dny neukázal, to se pak propíjel hostinci v Schongau, Altenstadtu nebo Peitingu. Když mu konečně došly peníze, vyspával opici někde v kůlně a pak se vrátil domů s tváří zmučenou kocovinou. Po několika týdnech klidu to pak zase začalo od začátku. Simon se dohadoval, že otec ty dva guldeny za námel spravedlivě rozdělil mezi všechny hostince v kraji. 

Mladý medik si povzdechl a sáhl po poháru, který stál na truhle vedle postele. Káva mu pomůže líp snášet otcovy nálady. Často se v posledních letech hádali. Bonifaz Fronwieser byl bývalý felčar, který v Schongau našel místo lékaře. Simonova matka zemřela už před dlouhou dobou. Otec vždycky chtěl, aby se jeho syn měl lépe, atak ho poslal na ingolstadtskou univerzitu. Simon však vydával peníze, které měl na studium, spíš za oblečení, karetní hry a hezké ženy. A pak někdy mu peníze došly a musel se vrátit domů, aniž studium dokončil. Přibližně v té době začal jeho otec pít. 

Simonovy úvahy přerušil opilecký zpěv. Slyšel, jak otec hodil boty do kouta a pak někde upadl na zem. S hlasitým řinkotem se rozbilo několik mís. Simon mžouravě viděl, že už okenicemi proniká první ranní světlo. Vstal a oblékl se. Zřejmě nemělo smysl právě teď mluvit s otcem, ale hněv v něm hořel a nedovolil mu znovu usnout. 

Když sešel po příkrých schodech, viděl, že už otec sedí na lavici ve světnici. Se strnulým pohledem postrkoval po stole několik mincí, které mu zřejmě ještě po pitce zbyly. Vedle něho stál pohár s pálenkou. Simon ho vzal a beze slova vylil obsah na zem. Teprve teď si ho otec zřejmě všiml. 

„Nech toho!“ blekotal Bonifaz Fronwieser. „Jsem pořád ještě tvůj otec.“ 

„Prodal jsi Berchtholdtovi námel,“ prohodil Simon bezvýrazným hlasem. 

Otec na něho pohlédl unavenýma očima. Zdálo se, že to bude chtít popřít, ale pak jen pokrčil rameny. 

„No a co? Co je ti do toho?“ 

„Pekař dal ten námel své služce, Resl, a ta na to včera umřela.“ 

Nastalo ticho, Bonifaz Fronwieser zřejmě nemínil nic odpovědět. Simon nakonec řekl: „Křičela, že to bylo slyšet po celém městě. Jako prase na porážce. Ale ty ses někde ožíral, nic jsi neslyšel.“ 

Starý Fronwieser zkřížil ruce na prsou a pohodil hlavou. „Dal jsem to Berchtholdtovi, protože tak žebronil. Co s tím udělal, je jeho věc, do toho mi nic není. Jestli jeho služka...“ 

„Řekl jsi mu, aby toho raději dal víc než míň!“ přerušil ho Simon. Hlas se mu třásl. „Dal jsi mu námel, jako by to byl šalvějový čaj nebo arnika. Ale to je jed! Smrtelný jed! Ty... fušere!“ 

Poslední slova Simonovi vyklouzla z úst, aniž to měl v úmyslu. U jeho otce míra přetekla. 

„Fušere?“ opakoval a zaťal prsty do desky stolu. „Ty mi budeš říkat, že jsem fušer? Já ti povím, kdo je tady fušer. Tvůj proklatej kat! Ke komu si lidi pořád choděj pro ty čertovský chcanky. Teď tu najednou není, já si můžu trochu přivydělat, a už ze mě děláš vraha! Můj vlastní syn!“ Stařec vyskočil a udeřil do stolu, až se poháry v regálech na stěně zatřásly. „Svinskej kat! Je to mizernej mastičkář! Zapálím mu dům!“ 

Simon zavřel oči a obrátil hlavu ke stropu. Otec záviděl katovi, hlodalo to v něm celá léta. Mnozí obyvatelé Schongau chodili se svými nemocemi a bolístkami raději tajně ke katovi než ke zdejšímu městskému medikovi. Bylo to mnohem levnější, kromě toho byli kati považováni za lepší znalce především při zlomeninách kostí, ale i při vnitřních chorobách. Při mučení a popravách poznali lidské tělo důkladněji než mnohý studovaný lékař. 

Co však starého Fronwiesera nejvíc štvalo, bylo, že se jeho syn skatem přátelí. Od Jakoba Kuisla se mladý medik naučil víc než od svého otce a celé ingolstadtské univerzity dohromady. Kat měl lékařské knihy, které vlastnily jen nemnohé knihovny. Znal každý jed a každou léčivou bylinu. Zaobíral se taky spisy, které obvyklí učenci považovali za ďábelské. Simon kata doslova uctíval – a miloval jeho dceru. Pro Bonifaze Fronwiesera dvě věci, které mu pravidelně hnuly žlučí. 

Zatímco stařec haštěřivým tónem proklínal kata a jeho rodinu, šel Simon ke kotlíku s horkou vodou, který stál od minulé noci na kamnech. Věděl, že bude potřebovat kávu, jestli má přestát příští minuty. 

„Od někoho, kdo leze do postele s katovou holkou, si nenechám nic říkat.“ Tiráda nadávek se blížila vyvrcholení. „Beztak je zázrak, že jsi doma, a ne u svý děvky.“ 

Simon zaťal ruce kolem horkého okraje kotlíku. „Otče, já tě prosím...“ 

„Ha! Ty mě prosíš!“ opičil se otec. „Jak často jsem tě já o něco prosil? Jak často? Abys skončil s tou holkou, abys mi pomáhal při práci a oženil se s dcerou Weinbergera nebo pro mě za mě s neteří špitálního správce Hardenberga. Ale ne, můj syn se tahá s katovou holkou a celý město si může roztrhnout hubu!“ 

„Otče, přestaň! Teď hned!“ 

Avšak Bonifaz Fronwieser se dostal do ráže. „Kdyby to věděla tvoje matka!“ štěkal. „Je jen dobře, že umřela už před lety, srdce by jí to zlomilo. Celý roky jsme jako felčaři táhli za lancknechty, šetřil jsem každej halíř, aby se náš syn měl jednou líp a mohl studovat. Aty? Prohrál jsi peníze v Ingolstadtu a taháš se tu s bezectnou courou!“ 

Simon stále ještě svíral okraj kotle. Klouby na ruce mu bíle vystoupily. 

„Magdalena není žádná coura,“ řekl pomalu. „A její otec je čestný člověk.“ 

„Je to proklatej mastičkář a vrah, a jeho dcera je děvka.“ 

Simon se už neovládl, popadl kotlík a mrštil s ním proti zdi. Se zasyčením se voda vylila přes regály, stůl a židle. Bonifaz Fronwieser hleděl zděšeně na syna. Kotlík jen těsně minul jeho tvář. 

„Jak se opovažuješ...,“ spustil. Avšak Simon už neposlouchal, rozběhl se s tváří zalitou slzami ven, kde už svítalo. Co to jen do něho vjelo? Málem by zabil vlastního otce! 

Zoufale se snažil jasně myslet. Musí pryč odtud, pryč z tohohle města, které ho dusí a ponižuje. Město, které mu zakazuje oženit se s dívkou, kterou miluje. Které chce určovat každý jednotlivý krok v jeho životě. 

Šel po ulici, kde se slizké svinstvo vršilo ve velkých hromadách a páchlo. Celé Schongau tak páchlo. Simon se potácel liduprázdnými ulicemi, kolem zavřených krámů a zavřených okenic. Nad městem začínal nový, parný den. 

Myš se přiblížila těsně k uchu Jakoba Kuisla. Kat cítil, jak se mu otřela o vlasy, jak se drobný čumáček dotkl jeho tváře. Snažil se co nejméně dýchat, aby zvířátko nevyděsil. Myška čmuchala u jeho vousů, kde cítila včerejší polévku. 

Kat prudce hrábl rukou a chytil zvířátko za ocas. S pískáním se mu teď myška houpala nad tváří a mrskala nožičkami, zatímco si ji kat obezřele prohlížel. 

Chycená jako já. Mrská sebou a nemůže z místa... 

Celou noc už strávil v téhle díře v řezenské Jakobské věži. Zavřeli ho do malé komory ve sklepě, která jinak zřejmě sloužila za skladiště nepotřebných věcí. Mezi rezavými děly a rozloženými hákovnicemi očekával teď kat svůj další osud. 

Namlouval si to, nebo si skutečně někdo na něho zasedl? Někteří strážní si při jeho zatčení spolu šeptali a ukazovali na něho, docela tak, jako by ho už znali. Jakob Kuisl myslel na voraře, který ho pozoroval, z toho nenávist jen čišela. A co bylo s tím sedlákem u městské brány? Chtěl snad vyzvídat? Mohlo to být tak, že se všichni proti němu spikli? 

Je možné, že jsem se zbláznil? 

Ještě jednou se pokusil vzpomenout, odkud zná toho muže z voru. Museli se setkat před hodně dlouhou dobou. Byla to bitka? Rvačka v hospodě? Nebo byl jedním z mnoha, které ve svém dosavadním životě postavil na pranýř, vypráskal ho prutem nebo mučil? Kuisl pokýval hlavou. To se mu zdálo nejpravděpodobnější. Nějaký malý odsouzený zločinec, který poznal schongauského kata. Městské stráže ho zajaly, protože napadl jednoho z nich. A ten zvědavý sedlák byl prostě jen zvědavý sedlák. 

Žádné spiknutí, jen řada náhod. 

Jakob Kuisl opatrně položil myš na zem a pustil její ocas. Malými hbitými nožkami běžela k díře ve zdi a zmizela v ní. Jen o okamžik později kat zpozorněl. Dveře jeho cely zaskřípěly a dovnitř vpadl úzký proužek ranního slunce, který ho píchal do očí. 

„Můžeš jít, Bavore.“ 

Byl to hejtman s nakrouceným knírem a lesknoucím se brněním, který teď úplně otevřel dveře a kývnul na něho, aby šel ven. „Už sis dost dlouho rozseděl zadek na městský náklady.“ 

„Jsem volnej?“ zeptal se Jakob Kuisl udiveně a zvedl se. 

Hejtman netrpělivě přikývl, oči mu nervózně těkaly, což si Kuisl neuměl vysvětlit. 

„Už jsi zřejmě trochu vychladl. Tak ať je to pro tebe ponaučení, aby sis příště nic nezačínal s řezenskou městskou stráží.“ 

S tváří nehnutou se Kuisl protáhl kolem hejtmana, vyšel po schodech nahoru a ocitl se venku. Bylo časné ráno, ale už teď se před Jakobskou bránou vytvořil shluk lidí. První obchodníci a sedláci proudili s krosnami a ručními kárami do města. 

Zdalipak je mezi nimi ten vorař se zjizvenou tváří? Pomyslel si kat a nenápadně přeměřoval okolní tváře, ale neobjevil nic podezřelého. 

Přestaň blouznit a postarej se raději o svou malou sestru! 

Už se ani neohlédl a vydal se na cestu městem. Z Líziných dopisů věděl, že má společně s mužem lazebnu blízko Dunaje, přímo u městských hradeb. Když teď kráčel po široké dlážděné ulici, která vedla od brány, najednou si nebyl jistý, zda to bude jako popis cesty stačit. V davu lidí už brzy ztratil přehled. Čtyřposchoďové domy strměly po jeho levici i pravici a vrhaly stín na točité uličky, které v pravidelných odstupech odbočovaly z hlavní ulice. Mnohdy se budovy tak těsně natlačily k sobě, že už mezi nimi nezůstal ani kousíček volného nebe. Z dálky slyšel vyzvánění zvonů z nesčetných kostelů. Bylo šest hodin ráno, přesto bylo na hlavní ulici víc lidí než v Schongau v sobotní poledne. Jakob Kuisl viděl bohatě oblečené měšťany, ale i mnoho chudých, mezi nimi žebráky a válečné invalidy, kteří na každém druhém rohu natahovali ruce pro almužnu. Kolem nohou mu proběhli štěkající psi a dvě malá kvičící selata. Po pravici se teď objevil obrovský kostel s kamenným portálem, zdobený sloupy, oblouky a postavami, jako by to byl vchod do zámku. Na širokých schodech bloumali nádeníci a různí nuzáci, kteří mžourali do nadcházejícího dne. Kuisl se rozhodl, že se jednoho z nich zeptá na cestu. 