Laura Baldiniová

Estée Lauder: Sen o kráse

Laura Baldini

Ein Traum von Schönheit. Estée Lauder – Sie schuf ein Imperium und wurde zur Legende

Copyright © 2021 Piper Verlag GmbH, München/Berlin

All rights reserved

Translation © 2023 by Marta El Bournová

ISBN 978-80-249-5182-9

Obsah

Manhattan, New York

Queens, New York

Manhattan, New York

Queens, New York

Queens, New York

Manhattan, New York

Mohegan Lake, New York

Manhattan, New York

Hempstead, New York

Manhattan, New York

Manhattan, New York

Commerce Street, New York

Manhattan, New York

Manhattan, New York

Manhattan, New York

Manhattan, New York

Manhattan, New York

Queens, New York

Manhattan, New York

Manhattan, New York

Manhattan, New York

Coney Island, New York

Manhattan, New York

Manhattan, New York

Manhattan, New York

Brooklyn, New York

Manhattan, New York

Manhattan, New York

Florida, Miami

Manhattan, New York

Manhattan, New York

Manhattan, New York

Manhattan, New York

Manhattan, New York

Manhattan, New York

Coney Island, New York

Jak to bylo dál?

Doslov

Manhattan, New York

jaro 1941

Před vchodem do divadla se tvořily dlouhé fronty žlutých taxíků, které hlasitě troubily. Věžovitá stavba čněla do oblak a soupeřila s mrakodrapy v širokém okolí. Lidé v elegantních večerních šatech vystupovali z taxíků a spěchali mrholením do jasně osvětleného portálu. Nad vchodem se neonovými písmeny skvěl do oblouku vyvedený nápis: Paramount. Pod tím na orámované desce stála adresa: 1502 Broadway.

Sotva návštěvníci vstoupili do suchého foyer, nahrnuli se do šaten, kde se znovu postavili do fronty – tentokrát aby odevzdali kabáty a klobouky. Dámy v kožešinách a s nádhernými pokrývkami hlavy na dokonalých účesech postávaly těsně vedle pánů v černých smokinzích.

Estée stála ve frontě obklopena dvěma korpulentními dámami. Zachytila vůně Dorothy Grayové, Elizabeth Ardenové a Charlese Revsona smíšené s potem, alkoholem a kořeněným tabákem. Do této barvité směsi, jež slibovala okouzlující večer, se přidal tón jejího vlastního parfému, který si včera vmíchala do krému na obličej. Esenciální oleje pocházely z nenápadných rostlin, které se vyskytovaly na travnatých plážích Coney Islandu, mezi písečnými dunami a rákosím. Estée je nasbírala minulý víkend. S nostalgií vzpomínala na to bezstarostné odpoledne a navzdory vedru ve frontě se jí zdálo, že na žhnoucích tvářích stále cítí chladný větřík. Něžně ji hladil po kůži, když sledovala jemné vlny Atlantiku, které se bez přestání převalovaly přes pláž a…

„Už jsme na řadě, zlato.“ Charlesův hlas ji vytrhl ze snění. Pomohl jí z tenkého kabátu a podal ho mladé šatnářce, která mu s přátelským úsměvem dala lístek.

„Dáš si skleničku šampaňského, než půjdeme do toho přetopeného sálu?“

Postranní široké schodiště s červeným kobercem vedlo do baru, kde se divákům před představením a o přestávkách nabízely nápoje a lehké občerstvení.

„Ano, ráda.“ Estée si oblíbila ten ušlechtilý nápoj, který se podával ve skleničkách s dlouhou stopkou a tak tenkým okrajem, že jste se báli, že by se při pevnějším uchopení mohly rozlomit. Šampaňské bylo ztělesněním luxusu a bohatství. Ještě před pár lety by dala cokoliv, aby si ho mohla dopřát. Dnes už se pro ni stal šumivý aperitiv samozřejmostí. Každý večer, kdy nebyla doma – a v posledních měsících jich bylo hodně – začínal právě jím.

Charles a Estée zamířili k baru.

„Počkej tady,“ řekl a postrčil Estée ke stolku u okna. Estée pak ze svého místa sledovala ostatní hosty. Přišli nejdůležitější lidé z newyorské vysoké společnosti – z uměleckých kruhů, z obchodu i politiky. V rohu si povídala Hedy Lamarrová s Clarkem Gablem. Kromě herců Estée poznala i majitele Bonwit Teller, jednoho z nejluxusnějších obchodních domů na Páté avenue. Budova byla tak výjimečná, že se na její fasádu přijížděli dívat i lidé ze vzdálených států: umělecké dílo vyrobené z platiny, bronzu a tepaného hliníku. Estée na Waltera Bonwita přátelsky pokývla. Příští týden měla schůzku se synem zakladatele obchodního domu, aby mu ukázala svou novou řadu produktů – životní příležitost, kterou jí zařídil Charles. Estée by měla zářit štěstím, ale k setkání vzhlížela s překvapivou vyrovnaností. Možná to bylo vědomím, že tuhle hru už vyhrála. Že jí Walter Bonwit poskytne prodejní místo, o tom už Charlese ujistil.

Estéein pohled sklouzl k barovému pultu. I tam byla fronta. Tvořili ji jen muži, kteří trpělivě čekali. Nebyla mezi nimi ani jedna žena, která by chtěla koupit muži pití. Muži, kteří by se nechali pozvat ženou, by byli terčem posměchu.

Charles by nikdy nedovolil Estée platit za nápoje. Sehnal také nehorázně drahé lístky na dnešní večer. Čekalo je velmi speciální vystoupení a již po pár hodinách byl sál zcela vyprodán. Hrál Benny Goodman a jeho kapela, ale před ním se objeví nadějný mladý zpěvák, kterému se předpovídala velká kariéra, Frank Sinatra. Loni zaznamenal velký hit s Tommym Dorseym. Estée se píseň „All or Nothing“ velmi líbila. Momentálně si ji však pouštěla jen zřídka, protože melancholická melodie ji rozesmutňovala. Dokonce se přistihla, že se se slzami v očích noří do vzpomínek.

„Jste paní Lauderová?“ Přistoupila k ní mladá žena v úzkých večerních šatech po kotníky. Ve vlasech se jí tyčilo zlaté pero, které se pohupovalo stejně vzrušeně, jako hovořila jeho majitelka. Estée se neubránila pohledu na nápadný módní doplněk. Kdo bude při představení sedět za touto ženou, uvidí celý večer jen peříčko.

„Nedávno jsem vás potkala u Sakse,“ švitořila šťastně žena. „Váš stánek je velkolepý, prostě velkolepý.“

„Jsem ráda, že se vám líbí. Děkuji!“

„Samozřejmě ani ostatní stánky nejsou špatné. Ale ten váš je něco opravdu zvláštního. A víte proč?“

Dívala se na Estée s očekáváním a třepotala nalepenými řasami, které by jí Estée nejraději strhla z víček. Jak se tak hezká žena může takhle zohyzdit? Přitom měla pravidelný, úzký obličej, pěkně tvarované rty a její oči měly nevšední odstín zelené barvy.

Žena pokračovala, aniž by čekala na Estéeinu odpověď: „Sama stojíte u svého stánku – to je to, co ho dělá tak výjimečným. Každý může vidět, že vaše produkty fungují. Jste živým příkladem. Ztělesněním krásy.“

„Mnohokrát děkuji!“ Nebylo to poprvé, co se Estée dostalo komplimentů za její vzhled.

„Navíc jsou vaše krémy dostupné pro všechny ženy a nejsou nijak zvlášť předražené.“ Neznámá ztišila hlas: „Je to přece strašně nespravedlivé, když si krásu mohou dovolit jedině bohaté ženy.“

„Naprosto s vámi souhlasím,“ řekla Estée. „Každá žena má právo pomoci přirozené kráse, která se v ní skrývá.“ Spiklenecky na ženu mrkla.

Žena vzrušením zatleskala. Na sobě měla dlouhé černé rukavice, které jí sahaly k loktům. Trochu příliš důvěrně se naklonila k Estée a v rozpacích si odkašlala: „Neměla byste pro mě malou radu? Chci dnes vypadat obzvlášť pěkně.“ Ztišila hlas ještě víc. „Jsem tady s mladým mužem, na kterého chci udělat dojem.“

Estée zaváhala. Mladá žena jistě strávila hodiny před zrcadlem a dala si záležet na úpravě účesu a líčení. Přesto vypadala nervózně. Poslední věc, kterou teď potřebovala, byla rada, která by ji ještě více znejistila.

„Vypadáte skvěle,“ řekla Estée.

„Opravdu?“ Už jen tento kompliment přiměl mladou ženu napřímit se a narovnat ramena. „Nemohla byste mě přece jen ještě trochu vylepšit? Viděla jsem vás radit zákaznicím v Saks.“

Estée přemýšlela. Zdálo se, že mladé ženě hodně záleží na jejím názoru. „Pokud chcete, mohu vás ještě trochu upravit.“

„Mnohokrát děkuji!“ Mladá žena s úlevou vydechla.

„Ale je to opravdu jen proto, abych vás uklidnila,“ řekla Estée. „Protože už teď vypadáte nádherně.“ Položila kabelku na stůl, otevřela ji a hledala malou skleněnou nádobku se světle růžovým rozjasňujícím pudrem.

„Tím vykouzlíme na tvářích jemný jas.“ Estée odšroubovala víčko a podala sklenici mladé ženě.

Ta se rozpačitě zeptala: „Byla byste tak hodná…?“

Kradmo se ohlédla a přitom jí pero sklouzlo hlouběji do čela a umělé řasy na levém oku se odlepily.

„Ach ne!“ Zoufale se chytila za tvář a zběsile mrkala. Estée se na okamžik bála, že se rozpláče a úplně si zničí oční linky.

„To je v pořádku,“ uklidnila ji Estée. Uchopila neznámou dívku za loket a jemně ji postrčila do úkrytu za závěs, aby je nikdo neviděl.

„Mohu vám vyndat to pero, abych mohla nanést pudr?“

„Ano, prosím. Udělejte vše, jak potřebujete.“

Estée rychle vyndala pero z vlasů, sundala řasy z druhého víčka a kapesníkem setřela zbytky lepidla. Opatrně dívce nanesla na tváře pudr a konečky prstů jej rozetřela. Ustoupila krůček dozadu. To, co viděla, ji uspokojilo.

„Risknete pohled do zrcátka?“ Estée vytáhla z kabelky malé zrcátko a podala ho ženě. Po její tváři se okamžitě rozlil úsměv. „Jste génius, paní Lauderová. Vypadám opravdu hezky.“

„To vy jste opravdu hezká,“ opravila ji Estée. „Každá žena je hezká. Jen na to musí přijít. A správné produkty jí mohou pomoci.“

„Prodáte mi váš pudr?“

„S radostí.“ Estée se zasmála. „Zítra od deseti u Sakse na Páté avenue.“

„Budu tam.“

Estée ženu zadržela. „Neměla byste se cítit krásná jen jeden večer, ale každý den svého života,“ radila jí. „A nikdy ne pro nějakého muže, ale vždycky sama pro sebe.“

„Prosím?“

„Vy za to stojíte, abyste na sebe dbala. A budete se den ode dne cítit lépe. Věřte mi.“

Mladá žena zaváhala a pak se s úsměvem rozloučila. Se vztyčenou hlavou se vrátila ke svému mužskému společníkovi.

„Neříkej mi, že jsi právě absolvovala jednu ze svých kosmetických konzultací.“ Charles, který tu scénu zpovzdálí sledoval, přistoupil blíž a podal Estée šampaňské. V úzké sklenici stoupaly malé bublinky.

„Ta žena mě poznala,“ omlouvala se Estée. „Chtěla ode mě malý tip.“

„Tvoje oddanost značce je chvályhodná. Obdivuji tě za to,“ řekl Charles. „Ale Paramount Theatre není vhodným místem pro konzultaci o líčení.“

„Neexistuje nevhodné místo,“ odpověděla Estée. „Nedávno jsem prodala dva krémy dokonce ve výtahu.“

„Skutečně?“ Charles obrátil oči v sloup. Pak si přiložil sklenku ke rtům. V obleku na míru a jemné košili vypadal velmi pěkně. Vlasy měl úhledně sčesané dozadu a ztužené voskem, takže ani jeden pramínek nezabloudil na nesprávné místo. Kupodivu by si to Estée byla přála. Dokonale zastřižený byl i jeho módní knír. Možná že dokonce spí s chráničem na knír.

„Podívej, tamhle vzadu stojí Mike a Benjamin Ravenovi,“ řekl Charles. „Potřebuji s nimi krátce mluvit.“

„Jen běž,“ řekla Estée. „Jsem už velká holka a poradím si.“

„Nebude to trvat dlouho. Nebo chceš jít se mnou? Potřebuji s nimi mluvit ohledně produkce teď na podzim.“

Estée mávla rukou. „Ne, jen jdi. Zůstanu tady a budu sledovat lidi. To může být velmi zábavné.“

„Myslíš to vážně?“

„Ano, opravdu. Nedělej si starosti. Vyzvedni mě, než začne představení.“

Poslal jí vzdušný polibek a vydal se napříč místností. Způsob jeho chůze prozrazoval, že život k němu je laskavý.

Charles Moskowitz byl jednatelem Metro-Goldwyn-Mayer, jedné z nejznámějších amerických filmových produkčních společností. Řvoucího lva na začátku filmů znal každý, kdo kdy byl v kině.

Estée upíjela šampaňské a sledovala pohledy, které k sobě přitahoval. Pocházely z řad žen i mužů. Ženy ho obdivovaly a zbožňovaly. A muži si přáli, aby namístě zmizel nebo okamžitě odešel. Estée se krátce zamyslela. Měla sem vůbec s Charlesem chodit? Každá nová známost je pro ni cenná. Nové kontakty s vlivnými lidmi se jí v jejím podnikání rozhodně mohou hodit. Je potřeba mít mnoho dobrých přátel, kteří dokážou pomoci. Estée si v posledních letech vybudovala síť známých, kteří ji podporovali. Dnes se jí do toho ale nechtělo.

Měla vše, o čem vždy snila, a byla na nejlepší cestě stát se ještě úspěšnější. Pílí a vytrvalostí to dokázala dotáhnout až na absolutní vrchol. Přesto se očekávaný pocit štěstí dnes večer ne a ne dostavit. Šampaňské mělo zvětralou chuť. Ani míchání nového krému jí nezvedlo náladu, i když v jejím životě byly chvíle, kdy si nedokázala představit nic lepšího…

Queens, New York

podzim 1922

Esty seděla už dvě hodiny nad slohovým sešitem, ale bez valného úspěchu. Kromě nadpisu zatím nenapsala nic. Z nedotčeného bílého papíru na ni vyčítavě zářil prostý, bledě modrý rukopis. Podzimní světlo vykreslilo na psacím stole světlé skvrny. Ve slunečním svitu tančily drobné částečky prachu. Místo psaní referátu o románu Harriet Beecher-Stoweové Chaloupka strýčka Toma raději listovala matčiným časopisem. Leželo před ní otevřené nejnovější číslo Woman’s Home Companion. V tomto čísle se čtenářky dozvěděly, v jakých zimních kabátech jim to při nákupech ve městě bude nejvíc slušet. Nechyběly ani tipy na moderní krátké účesy, článek o herečkách či recepty na bohaté koláče pro Den díkůvzdání. To Esty přeskočila a raději přešla k ilustracím zobrazujícím nejnovější módu. Ten tmavě červený kabát, to byl zkrátka sen. Bohužel byl určitě také nehorázně drahý. Nikdy v životě nedokáže přesvědčit rodiče, aby něco tak drahého koupili.

Esty si povzdechla. Až vyroste, chce vydělávat dost peněz, aby si mohla koupit to nejkrásnější oblečení v nejlepších manhattanských obchodech. Jednoho dne bude na Broadwayi stát ve světle reflektorů a okouzlí všechny diváky. Bude účinkovat v hrách Oscara Wilda a Floyda Della. Nebo ve scénické adaptaci Chaloupky strýčka Toma. Tu knihu četla ráda. Zítra by neměla žádný problém před celou třídou vylíčit její obsah, byla nadaná řečnice. Nechápala, proč pan Stringer, učitel anglické literatury, trval na tom, aby shrnula obsah písemně. To jí připadalo jako úplná ztráta času. Raději se věnovala časopisu.

Esty se vrhla na článek o herečkách. Ze stránky se na ni usmívala Mary Pickfordová. Její pleť byla sněhově bílá a bezchybná. Jak to ta žena dělá? Esty si přiložila časopis až k očím. Nebylo pochyb o tom, že fotografie je pravá. Herečka byla skutečným ztělesněním krásy.

Dívka zasněně odložila časopis stranou. Viděla se stát na pódiu v úchvatně krásných večerních šatech. Znovu a znovu se klaněla nadšenému publiku, které jí nepřestávalo tleskat. Dokázala snít celé hodiny.

Neochotně časopis odložila. Znovu měla před sebou sešit, ale nedokázala se přimět, aby do něj něco napsala. Místo toho bloudila pohledem po zahradě. Její stůl stál v malém podkrovním výklenku. Viděla odtud terasu sousedů a divoce romantický pozemek, který její otec před lety koupil. Bývalý hřbitov, kde ona a její sestra Renee prožily bezstarostné dětství mezi vavříny a divokými růžemi. Teď, když byl podzim, připomínala jemně zvlněná krajina pestrou malbu. Jako by temperamentní umělec sáhl hluboko do své palety a dovedně sladil barevné tóny. Podzimní astry vykvetly sytě fialově, v listoví se odrážely všechny odstíny oranžové a žluté a šípky dodaly na keřích drobné barevné akcenty červené. Esty milovala každé roční období, ale obzvlášť ráda měla podzim. Vzduch byl plný intenzivních vůní zralého ovoce. Člověk by si mohl myslet, že se příroda chce postarat o to, aby lidé v nadcházejících zimních měsících na celou její rozmanitost nezapomněli. S posledním vypětím předvádí svou krásu, než se odebere k zimnímu spánku, aby na jaře znovu potěšila novými, jemnými vůněmi.

Esty otevřela bíle natřené dřevěné okno před psacím stolem a nadechla se vzduchu pozdního léta. Nejraději by si přinesla z kuchyně prázdnou sklenici od marmelády, aby v ní zachytila tu nádhernou směs vůní. Ráno její strýc John posekal trávník kosou. Kde asi je? Provádí zase jeden ze svých malých experimentů v kůlně? Esty se při té představě zvedla nálada. Rozhodně zavřela sešit a odsunula ho stranou.

Stálo na něm Esther Mentzerová. Matrikář maďarské jméno Esty neznal, proto bez okolků zapsal do rodného listu americkou Esther, což nebránilo Estyině rodině, aby jí říkala původním jménem.

Referátu se může věnovat později. Večer na to bude ještě čas a v nejhorším zítra u snídaně napíše do sešitu pár vět. Teď se půjde podívat po strýčku Johnovi.

V dobré náladě vyběhla z pokoje, zabouchla dveře trochu moc hlasitě a natěšeně seběhla po schodech do přízemí. Poslední tři schody zdolala jedním skokem. Je dobře, že ji maminka nevidí, jen by dceři zase vynadala za její zbrklost. Esty vyklouzla zadními dveřmi do zahrady, prošla kolem květinových záhonů, zdržela se nad voňavými kopřivami a pozdně kvetoucími růžemi, aby se nadechla omamné vůně. Pak zamířila ke kůlně. Malý dřevěný domek, natřený světle modrou barvou stál v zadním rohu zahrady. Barva se sem tam loupala a laťky potřebovaly nový nátěr.

Esty zaklepala a počkala na protáhlé „Pojď dál!“, potom otevřela dveře. Rezavé panty zaskřípaly. Esty chvíli trvalo, než si zvykla na pološero kůlny. Uvítaly ji úplně nové čichové vjemy. Zavřela oči, aby vnímala každou nuanci. Mandlový olej smíchaný s pačuli a včelím voskem. Bambucké máslo s avokádovým olejem. Stěny nízké místnosti byly až ke stropu obloženy policemi plnými sklenic, hrnců a dóz. Uvnitř byly sušené rostliny, různé tekutiny a prášky a každá nádoba měla nalepenou jmenovku. Esty ráda pátrala mezi řadami a luštila všechna exoticky znějící jména, která byla jako skutečné jazykolamy.

Strýc John stál uprostřed místnosti u dřevěného stolu, na němž ležel destilační aparát.

„To je milé překvapení, Esty,“ řekl svým drsným německo-českým přízvukem, který zkreslil každé slovo, takže člověk musel pozorně naslouchat, aby poznal, že mluví anglicky. Esty se moc nelíbilo, když jí někdo připomínal její rodinný původ, ale svého strýce zbožňovala a odpouštěla mu každou chybu včetně jeho zvláštní výslovnosti.

„Už máš hotové všechny domácí úkoly?“ Strýc John se k ní otočil. V pravé ruce mával skleněnou baňkou, v níž se sem a tam houpala viskózní hmota. Skládala se ze dvou vrstev, které se lišily barvou. Jako vždy když pracoval ve své „laboratoři“, měl na sobě bílý plášť.

Ve své staré vlasti, když se ještě jmenoval Johann Schotz, byl spolumajitelem malé lékárny v Čechách, z jejíchž skromných příjmů on ani jeho obchodní partner nevyžili. Když zazněly válečné bubny a celá Evropa vzplanula, Johann se rozhodl. Následoval svou sestru do Ameriky dřív, než ho rakouský císař mohl povolat na frontu, kde by spolu s tisíci dalších mužů zemřel nesmyslnou smrtí. Od té doby žije pod jednou střechou s Esty, její sestrou Renee a jejími rodiči. Jejích šest starších sourozenců, dětí z prvního manželství její matky, již opustilo domov.

Strýček John čekal na Estyinu odpověď. Se zájmem si ji prohlížel přes obroučku svých malých kovových brýlí.

„Potřebuji si odpočinout od psaní,“ vysvětlila Esty, aniž by zmínila, že stránka v sešitě je ještě stále prázdná. Přistoupila blíž a žasla nad hrnci a sklenicemi na dřevěném stole.

„Jsem poctěn, že ses rozhodla trávit čas se mnou.“ Strýc John se šibalsky usmál. „Je libo malé poučení od starého lékárníka?“

„Ó ano, prosím!“ Strýček John jí minulý týden vysvětloval, jak lze účinné látky, které budou později potřeba pro přípravu hojivých mastí, extrahovat z léčivých rostlin pomocí olejového roztoku.

„Nejdůležitější ze všeho je hygiena,“ řekl strýc John s předstíranou přísností.

„Ach ano, samozřejmě!“ Esty běžela k umyvadlu. Čtvereček mýdla ležel na gravírovaném porcelánovém talíři. Esty ho popadla. To mýdlo vyrobil sám strýc John. Vonělo konvalinkou a levandulí. Esty si namočila ruce a pak si je namydlila. Okamžitě se vytvořila nádherně měkká pěna, která se jí uhnízdila kolem prstů jako mazlivá přikrývka. Esty si dala na čas, namydlila každý prst zvlášť a sledovala, jak voňavé mýdlové chomáčky jemně plují z jejích prstů do umyvadla, kde se rozpustily. Pak zvedla ruce s pěnou k obličeji.

„Nedělej to, Esty!“

Vyděšeně se zastavila uprostřed pohybu.

Strýc John varovně zvedl prst. „Voda a mýdlo působí na kůži na tváři jako jed.“

Esty okamžitě spustila ruce, smyla poslední chomáče pěny a osušila si ruce.

„Ale čím jiným si mám mýt obličej?“

„Jemným olejem,“ odpověděl strýc John. „Pohlcuje denní nečistoty a zajišťuje, aby se ti neucpaly póry.“

Esty byla zmatená. „Ale neucpává olej póry mnohem víc než voda?“

„Ne, čistí a vyživuje pokožku.“

Esty stále nebyla přesvědčená.

„K odstranění oleje potřebuješ jiný olej,“ pokračoval strýc John. „Představ si mastnou skvrnu na šatech. Pokud se jí chceš zbavit, musíš použít jiný olej, například terpentýn.“

Teď to Esty začala chápat.

„Ale abychom se takovému experimentu vyhnuli, vezmi si prosím plášť.“

Ukázal na zadní část kůlny, kde visel další lékárnický plášť. Esty nadšeně běžela dozadu. Vždy když vklouzla do pláště, cítila se důležitá. Sahal jí po kotníky a musela si ohrnout rukávy.

„Co dneska vyrábíš?“ Esty se vzrušeně sklonila nad destilačním zařízením.

„Krém,“ odpověděl strýc John.

„Na rozdíl od masti, kterou jsme míchali minulý týden, krémy obsahují vodu, takže potřebují emulgátor.“

Esty to nové slovo zvídavě vstřebávala. „Emulgátor,“ zopakovala s úžasem. Strýc John se zasmál.

„Emulgátory zajišťují smíchání dvou běžně nemísitelných kapalin.“

Esty nechtěla vypadat hloupě, a tak se neptala, ale strýc John pochopil, že je třeba dalšího vysvětlení.

„Vezmi například zálivku na salát,“ řekl. „Tvoje matka míchá ocet, olej a citrónovou šťávu. Zatímco ocet a citrónová šťáva klesnou ke dnu, olej zůstane na povrchu.“

Esty často sledovala, jak její matka protřepává zálivku v uzavíratelné nádobě, aby se tekutiny promíchaly.

„Krémy jsou emulze vody a tuku. Rychle se vstřebávají do pokožky a poskytují vlhkost.“ Strýc John zamával baňkou a Esty si teď uvědomila, že se ty dvě tekutiny promísily.

„Podívej se, Esty, tohle je základ pro krém. Teď do něj můžeme přidat, co chceme: kondicionéry, vonné oleje nebo léčivé přípravky…“

„Můžeme namíchat krém pro Bellu?“

„To je ta tvá italská kamarádka?“

Esty přikývla. Isabella byla její nejstarší a nejlepší kamarádka. Její rodiče pocházeli z jižní Itálie a emigrovali do Spojených států ještě předtím, než se Bella narodila. Kdykoli Esty Bellu navštívila, vždycky ji pohostili těmi nejchutnějšími těstovinami a nejkřupavější pizzou. Bella měla krásné husté vlasy s lesklými kadeřemi. Esty jí v dětství záviděla krásně opálenou pokožku, ale od té doby, co Bellino tělo nabralo ženských křivek, měla kamarádka potíže s nečistou pletí. Na tvářích byla suchá a šupinatá, na bradě zase lesklá a zarudlá. Nos a čelo byly pokryty malými pupínky, které když se moc zvětšily, Bella propichovala, což situaci jen zhoršilo. Esty, obdařená čistou pletí, chápala Bellinu nespokojenost.

„Samozřejmě můžeme pro tvou kamarádku namíchat krém.“ Strýc John odložil baňku stranou. „Zrovna minulý týden jsem četl v jednom odborném časopise o keři, který se vyskytuje jen v Novém světě.“

„Jaký Nový svět – jsme přece v Americe,“ připomněla Esty svému strýci.

„Pro mě za mě,“ zamumlal. „Ten keř má zvláštní jméno jako tolik věcí tady.“ Nebylo žádným tajemstvím, že strýc John truchlil pro svou starou vlast. Nejraději by nastoupil na nejbližší loď a vrátil se zpět do Evropy, ale prodal tam všechen svůj majetek a všechno opustil.

„Vilín virginský neboli Hamamelis virginiana.“

Esty ta jména nikdy předtím neslyšela, zněla, jako by je strýc John našel v tlusté knize pohádek.

„Kůra keře má stahující a protizánětlivý účinek.“ Sundal si brýle. „Pamatuješ si, jak dostat kůru do krému?“

„Ano, samozřejmě!“ zvolala nadšeně Esty. „Provedeme olejovou extrakci.“

„Jsi chytrá žačka,“ ocenil ji strýc John.

„Můj učitel angličtiny, pan Stringer, to bohužel vidí jinak.“

Strýc John udělal odmítavé gesto a nasadil si brýle. „Zapomeň na učitele.“ Pak ukázal na sklenici na horní polici. „Radši sundej ten vilín.“

Esty se vydala k polici a hledala sklenici s nápisem „Hamamelis virginiana“. Aby na ni dosáhla, musela se postavit až na špičky. Opatrně ji vylovila z police.

„Můžu si přivonět?“

„Jen do toho.“

Esty odšroubovala uzávěr a přiložila nos ke sklenici. Hned v příštím okamžiku se zašklebila a ustoupila. „Proboha!“

Strýc John se zasmál. „Co jsi čekala? Extrakt jsme vyrobili z kůry keře. Ne z květů.“

„Tohle si Bella v žádném případě nemůže vtírat do obličeje,“ řekla Esty pevně. Představovala si strýčkovu směs vody a tuku, jaký bude mít v kombinaci s extraktem z kůry zápach. Představa to nebyla moc příjemná.

„Nezáleží na tom, jak voní krém na začátku,“ vysvětlil strýc John. „Konečný stav určíš přidáním požadovaných esencí.“

„Chceš říct, že můžu přidat růžovou a citrónovou vodu?“

„Samozřejmě. Ale měla bys mít na paměti, že každá přísada obsahuje i účinné látky.“

„Chceš říct, že okvětní lístky růží mají léčivý účinek?“

„Ano, přirozeně. Jsou protizánětlivé a hojí rány. Proto budou vhodné pro náš krém.“

Esty přejížděla pohledem po policích. Latinské názvy rázem dostaly nový význam: Rosa canina, Boswellia, Hippophae rhamnoides… Nejen že zněly stejně působivě jako přísady do kouzelného lektvaru, měly zřejmě i magický účinek. Esty se chtěla rychle naučit, k čemu slouží.

„To znamená, že můžu namíchat krém i pro Mariu?“

„Kdo je Maria?“

„Bellina kamarádka. Mívá popraskané rty. Některé dny je má tak šupinaté, že kůžička praskne a krvácí. Potom se tvoří ošklivé strupy. Vypadá to hrozně a určitě to bolí.“

„Chudinka,“ řekl strýc John soucitně. „Vyrobit balzám na rty je maličkost.“

„Sarah má na tvářích pupínky a pořád zarudlá víčka.“

„I s tím budeme moci něco udělat,“ řekl strýc John.

Esty v duchu procházela spolužačky. Bylo to překvapivé. Každá z nich si stěžovala na více či méně znepokojivou potíž. Bez ohledu na to, jak hezké dívky to byly – zdálo se, že žádná není zcela spokojená. Přesto byla každá z nich svým jedinečným způsobem krásná. Bella měla zářivé oči, Maria nakažlivý smích a Sarah dokonale tvarovaný nos.

„Strýčku Johne,“ řekla Esty vážně a slavnostně. „Naučil bys mě, jak namíchat opravdu dobrý krém? Chci, aby všechny dívky pochopily, jak jsou ve skutečnosti krásné.“

„Chceš říct, že tohle má dokázat krém?“ Strýček John zněl trochu pobaveně.

Ale Esty se nenechala odradit. „Ano, jen se musí naučit vidět svou krásu. Když tomu věnují trochu času a zkrášlí se úžasným krémem, pak se to povede. Určitě.“

„No, jestli je to tak,“ odpověděl s úsměvem, „rád ti to ukážu. Mimochodem, už jsme zrovna u první lekce.“

Manhattan, New York

jaro 1941

„Probuď se, představení co nevidět začíná!“ Charles luskl Estée prsty u ucha.

„Nech toho!“ Se smíchem mu odstrčila ruku. „Já přece nespím.“

Pobaveně zvedl husté obočí. „Ale vypadalo to tak.“ Galantně jí nabídl paži a Estée se o něj opřela. Spolu s ostatními hosty se tlačili z baru do hlediště. Estée si všimla mladé ženy, s níž se setkala před chvílí. Je jen dobře, že pero bylo nyní uschováno v její kabelce.

„Jsem zvědavý, jestli je ten Frank Sinatra opravdu tak skvělý, jak všichni říkají,“ poznamenal Charles a uhasil doutník v jednom ze zlatých popelníků připevněných na zdi.

„Četla jsem o něm jen dobré,“ řekla Estée.

„To ještě nic neznamená,“ řekl Charles ponuře. „Co myslíš, kolik údajných hvězd na broadwayském nebi jsem v posledních letech potkal. Jenom nepatrná hrstka z nich se opravdu prosadila.“

Estée se nezmínila, že kdysi také snila o tom, že bude její jméno neónovými písmeny zářit na hlavních scénách města. Teď už pro ni bylo důležitější číst své jméno na kosmetických produktech.

„Sedíme ve druhé řadě,“ řekl Charles, když vedl Estée do hlediště. Koutkem oka viděla, jak diváci otáčejí hlavy. Tu a tam se k ní dostaly útržky rozhovoru.

„Není to Charles Moskowitz? Kdo je ta atraktivní dáma po jeho boku?“

„Nevím, ty se přece pořád mění.“

Estée se zastavila a podívala se na pár, který právě zaslechla. Ti dva byli přibližně stejně staří jako její rodiče. Šperk ve vlasech dámy svědčil o bohatství a nevkusu. Nespočet barevných drahokamů se třpytil ve světle stropních lamp jako diadém mladé princezny.

„Estée Lauderová.“

„Prosím?“

Estée se zdvořile usmála. „Zajímalo vás, jak se jmenuji. A já vám to ráda řeknu: Estée Lauderová. Vyrábím a prodávám kosmetické produkty. U Sakse je můj stánek hned vedle Elizabeth Ardenové.“

„Totiž… jak…“ Žena popuzeně zalapala po dechu a sevřela manželovu paži.

„Přeji vám zábavný večer.“

„Vám také… paní Lauderová.“

Estée zdvořile pokývla a šla dál. Když byli z doslechu, Charles se pobaveně zasmál.

„Ti už nikdy nezapomenou tvé jméno, to ti garantuji.“

„To je dobře,“ řekla Estée.

Charles se zastavil před druhou řadou. Lístky určitě stály celé jmění. Jejich sedadla byla uprostřed řady a diváci, kteří již seděli, museli vstát, aby mohli projít. Estée si přidržela černé večerní šaty a několikrát tiše poděkovala, až konečně dorazila na své místo a posadila se.

Změť hlasů diváků Estée připomněla bzučící úl, křik racků a veselý povyk v jednom ze zábavních parků na Coney Islandu, kam jako dítě ráda chodila. Když zavřela oči, zdálo se jí, že vidí sebe a svou kamarádku Bellu, jak spolu kráčejí po pláži…

Queens, New York

léto 1925

Na kuchyňském stole se hromadily malé sklenice se šroubovacím uzávěrem naplněné světlým krémem.

„Opravdu si myslíš, že by někdo chtěl koupit tvoje krémy, Esty?“ Rose Schotzová Mentzerová stála se zkříženýma rukama u kamen a mračila se, když její dcera každou sklenici láskyplně zabalila do hedvábného papíru a pak ji pečlivě uložila do velkého koše.

„Mami, jmenuji se Estée!“

Rose rozpřáhla ruce a udělala odmítavé gesto. „Nesmysl,“ řekla nazlobeně. „Jsi a vždycky budeš Esty. Pojmenovala jsem tě po mé zesnulé tetě a ta se jmenovala Esty.“

Estée otráveně obrátila oči v sloup. V posledním ročníku jí slečna Bernardová, učitelka výtvarné výchovy, zabarvila jméno Esther francouzským přízvukem. Esty byla tímto zjemněním natolik okouzlena, že se rozhodla od této chvíle si říkat Estée. Stejně nikdy nebyla spokojená s Esty ani s Esther. Její spolužáci, kamarádi a učitelé novou variantu rychle přijali, ale její rodina se francouzsky znějící verzi jména naprosto urputně bránila.

„Bella jde taky,“ řekla Estée. „Jedeme vlakem v osm na Coney Island Beach.“

Rose nesouhlasně zavrtěla hlavou. Popadla květovanou zástěru, která visela na háčku na kuchyňských dveřích, a oblékla si ji. Její blond vlasy v posledních letech téměř úplně prošedivěly, ale její velké světle modré oči stále zářily mladistvým elánem. Estée i její sestra Renee měly to štěstí, že zdědily Roseiny oči a klasicky tvarovaný nos. Pro Estée byla její matka vždycky ztělesněním krásy. Přestože měla z prvního manželství šest dětí a byla o deset let starší než Estéein otec Max, on neváhal ani vteřinu a vzal si Rose za manželku. Estée si byla jistá, že vzhled její matky hrál v otcově rozhodnutí důležitou roli.

Pokud bylo možné Roseinu vzhledu něco vytknout, pak to bylo její oblečení. Estée by si nikdy nevzala na sebe květovanou zástěru, nevtěsnala by se do matčiných staromódních šatů po kotníky ani by si nenavlékla bílé rukavice, bez kterých matka nikdy nevyšla z domu. Estée milovala moderní šaty a splývavé látky, ale na koupi něčeho takového bohužel momentálně neměla dost peněz. To by se mělo změnit s prodejem jejích krémů. Domů se nevrátí, dokud nebude mít dost dolarů na to, aby si mohla koupit zářivě žluté letní šaty, které viděla v butiku vedle obchodu s potravinami.

„Vážně se chceš postavit u cesty jako pokřikující trhovkyně a prodávat vlastní krémy?“ Rose zápolila s tkanicemi zástěry za zády. Estée dala do košíku poslední sklenici krému, pak přešla k matce a pomohla jí uvázat zástěru.

„Není to ledajaký krém,“ řekla vážně. „Je to nejlepší produkt, který si žena může nanést na obličej. Se strýcem Johnem jsme na receptuře pracovali měsíce. Všechny kamarádky, které krém vyzkoušely, byly nadšené. I ty jsi uznala, že tvá pleť je jemnější od té doby, co ho používáš.“

Rose se otočila. Mezi očima se jí vytvořila starostlivá vráska.

„Ach, Esty, vím, kolik času a energie jsi do toho krému vložila. Už celé dny jsi neopustila kůlnu mého bratra.“ Její hlas teď zněl mnohem něžněji. „Jenom nechci, abys byla zklamaná. Prodávat věci na ulici není tak snadné.“ Něžně pohladila dceru po tváři. „Dokonce i v kamenných obchodech v tuto chvíli prodej vázne.“

Měla na mysli železářství svého manžela, které léta vytvářelo více ztrát než zisků. Naštěstí měl Max Mentzer větší štěstí, pokud šlo o nákup a prodej pozemků. Velké finanční zlepšení však pro rodinu zůstávalo nedostupné.

„Ženy chtějí vždycky vypadat hezky,“ řekla Estée. Pohled jí spočinul na hřbetu matčiny ruky, kde se objevovaly první světle hnědé stařecké skvrny. Estée si té malé vady nikdy předtím nevšimla. Je to ten důvod, proč Rose nikdy nevychází z domu bez bílých rukavic? Ruce nemilosrdně podávaly informaci o skutečném věku matky. Rose v rozpacích stáhla ruku zpět a zastrčila si ji pod zástěru. Vždy byla hrdá na to, že věkový rozdíl mezi ní a Estéeiným otcem nebyl nikomu patrný.

„Bella a já si dnes odpoledne užijeme spoustu legrace,“ uklidňovala Estée matku.

„Vzala sis plavky?“

„Samozřejmě že ne,“ řekla Estée. „Nejdeme se koupat, jdeme prodávat.“

V tu chvíli se ozvalo zaklepání na vstupní dveře. Estée vběhla do předsíně a prudce je otevřela. Jak očekávala, před ní stála Isabella. Přítelkyně vypadala jako vždy nádherně. Své husté tmavé kadeře zkrotila módním červeným šátkem a oblékla si vzdušné letní šaty ve stejném odstínu. Nečistoty na pokožce, kterými trpěla ještě před několika lety, byly téměř pryč.

„Buongiorno!“ Bella milovala nejen italské jídlo a hudbu, ale do každé konverzace začlenila i několik slov z jazyka, kterým se mluví u ní doma. Narodila se v New Yorku a byla skutečná Američanka, stejně jako Estée. Ale byla zrovna tak hrdá na své kořeny jako kterýkoli jiný italský krajan, který se usadil v Queensu. Nedělní katolické bohoslužby se konaly v jazyce staré vlasti, pizzerie byly na každém rohu a italština byla v zelinářství stejně běžná jako v pekárně. Estée občas přemýšlela, jestli by poznala rozdíl oproti Queensu, kdyby šla po ulici kteréhokoli italského města.

„Ahoj, Bello,“ řekla Estée a políbila kamarádku na tvář. „Už jsem hotová.“ Spěchala zpátky do kuchyně a přinesla zabalený košík.

Rose následovala svou dceru zpět do předsíně. „Nezapomeň si klobouk.“ Podala Estée látkový klobouk ve tvaru zvonu.

Vyjít jako žena ven bez klobouku bylo nemyslitelné jak v katolické rodině Belly, tak v židovské rodině Estée. Přitom v domácnosti Mentzerových se to s židovskou vírou nebralo nijak zvlášť přísně. Jediná synagoga v okolí byla o pár bloků dál na 54. avenue, ale Mentzerovi ji navštěvovali pouze o velkých židovských svátcích. K tomu se samozřejmě slavily i křesťanské svátky, i když ne tak nákladně. Jen o Vánocích se každý rok vyvařovalo a byl i vánoční stromek, protože Roseina babička byla katolička. Matka Estée nevařila košer jídlo od té doby, co opustila Evropu, a šábes dodržovali jen částečně.

Rodina si ale připomněla svou židovskou víru ve chvílích, když Estéein otec nebo strýc četli antisemitské články v některých novinách ze zámoří. Tady v Queensu žádné nepřátelství nepanovalo. Jaké přesvědčení člověk vyznával, byla jeho soukromá věc a týkala se pouze rodiny. Co se počítalo, byl ekonomický úspěch. Každý byl poměřován velikostí domu a částkou na bankovním účtu.

„Jak se tvému otci daří s pizzerií?“ zeptala se Rose zdvořile.

„Dobře, díky,“ odpověděla Bella. „V budoucnu nechce nabízet jenom pizzu, ale i těstoviny. Mamma už týdny v kuchyni připravuje těstoviny všech představitelných tvarů: špagety, anelli, cappellini, bavetty, bucatini…“

„Ach můj bože, nevěděla jsem, že existuje tolik různých druhů těstovin.“

Bella se zasmála. „Mamma už udělala přes dvacet různých druhů. Nudle tlusté, tenké, úzké, široké těstoviny ve tvaru kloboučku a další, které vypadají jako rohlíčky…“

Rose přerušila tok dívčiných slov: „Musím o tom povědět svému manželovi. Max a já se u vás zastavíme a brzy ty lahůdky vyzkoušíme.“

„Mamma bude mít radost.“

Estée si nasadila klobouk a zkontrolovala svůj vzhled v oválném zrcadle nad prádelníkem. S tím, co viděla, byla spokojená. Vlasy po ramena jí padaly v pěkných velkých kadeřích k bradě. Podala Belle dvě skládací židle, které předtím přinesla z kůlny a ze kterých chtěla postavit provizorní stánek. Jemně postrčila přítelkyni na verandu. „Musíme jít, nebo nám ujede vlak.“

„Hezký den!“ zavolala Rose a dívkám zamávala.

Jakmile zmizely z dohledu, Estée zpomalila. „Už jsem myslela, že s tím vypočítáváním těstovin nikdy neskončíš.“

„A to jsem teprve začala! Mám je vyjmenovat od začátku?“ navrhla Bella se smíchem. Pak se zastavila, odložila skládací židle a otevřela kabelku. „Kde ji jen mám?“ zamumlala a hrabala v tašce. „Tady!“ S vítězoslavným úsměvem vyndala rtěnku.

„Nezapomněla jsi na ni!“ Estée radostí poskočila.

„Samozřejmě že ne,“ řekla Bella. „Jak máme prodávat krémy, když vypadáme jako dvě venkovanky? Tamhle je lavička, tam si sedneme.“ Ukázala do postranní ulice, kde byly pod třemi velkými ořešáky dvě dřevěné lavičky. Bella a Estée spěšně přeběhly přes prašnou cestu a posadily se do stínu stromů. Bella odšroubovala horní část rtěnky, našpulila rty a podala ji své přítelkyni. „Chci, aby si žádný muž nepřál nic jiného než tyhle rty líbat.“

„Ale Bello.“ Estée se zasmála. „Neděláme se krásnými pro muže, ale pro sebe.“

„Hm.“ Bella nesouhlasila, ale nemohla nic říct, protože jí Estée právě malovala rty sytě karmínovou barvou. Odstín dokonale ladil s jejími šaty. Naštěstí dnes Estée zvolila volné šedé plátěné kalhoty a světle modrou halenku, a ne fialové letní šaty. Kombinace těch dvou odstínů by vypadala hrozně.

„Teď já,“ požádala a podala rtěnku Belle. Jejich rodiče by byli zděšení, kdyby věděli, že se líčí. Přítelkyně přejela rtěnkou Estéeiny plné rty s maximální koncentrací. Byly do toho tak zabrané, že si nevšimly, že z mlékárny vychází slečna Brantoniová. S nohama rozkročenýma se postavila vedle dívek a se zdviženou pěstí je začala hubovat.

„Okamžitě přestaňte s těmi nemorálními malůvkami,“ zvolala s těžkým jižanským přízvukem. „Řeknu tvé matce, že se tajně maluješ. To se vůbec nestydíš, Isabello Rossiová?“

Bella vylekaně pustila rtěnku a na Estéeině bradě zanechala ošklivou karmínovou stopu. „Zatr…“

„Ještě řekni, že teď začneš i klít?“ Slečna Brantoniová byla bez sebe. „Takové bezbožné chování. Tvoji dobří rodiče si to opravdu nezaslouží. Bůh měl nějaký záměr, když vás stvořil. Je hřích chtít na svém vzhledu něco změnit.“

Tvář baculaté ženy se leskla a Estée si pomyslela, že by jí prospěla dávka krému. Ale zdržela se komentáře. Slečna Brantoniová ještě chvíli brblala a pak odkráčela opačným směrem. Zřejmě měla další pochůzky.

„Do hodiny bude celé okolí vědět, že jsme my dvě použily rtěnku.“ Bella si povzdechla.

„A co na tom,“ řekla Estée vzdorně.

Po pravdě řečeno, bylo jí stejně nepříjemně jako Belle, protože její rodiče by určitě souhlasili s tím, že make-up nosí jen nesolidní ženy. Krása je něco, co dává Bůh. Pomáhat si barvou bylo odsouzeníhodné. Nepomohlo ani, když se z reklamních plakátů a barevných časopisů usmívaly sebevědomé mladé ženy s rudými rty a tmavě zbarvenými víčky. Vypadat jako ideály krásy Hollywoodu bylo vyhrazeno pouze malé skupině žen.

Bella vytáhla z kabelky bílý kapesník a otřela jím skvrnu. To ale neštěstí jen zhoršilo. Bradu měla teď Estée celou tmavě červenou, připomínala Sněhurčino jablko.

„Vypadáš jako cirkusový klaun,“ řekla Bella sklesle.

„Použij trochu mého krému,“ navrhla Estée.

Bella sáhla do košíku a vytáhla jednu ze dvou sklenic, které nebyly zabalené v hedvábném papíru. Estée chtěla svým potenciálním zákazníkům ukázat, jak krém na pleti působí. Bella obratně odšroubovala víčko, ponořila roh kapesníku do sklenice a znovu přejela Estée po bradě. Po pouhých dvou pokusech vypadal obličej opět bezvadně.

„Páni!“ řekla Bella s úžasem a podívala se na skvrny od barvy, které zůstaly na kapesníku.

„Chceš, abych ti domalovala ty rty?“

„Jistě.“

Sotva se Estée nastavila, dveře mlékárny se znovu otevřely. Tentokrát kamarádky varovalo hlasité cinkání, ale rty už byly tmavě červené. Další žena vyšla na ulici a rychlými kroky zamířila k lavičce pod ořechy.

„Velmi bedlivě jsem sledovala, co tu vy dvě děláte,“ řekla.

„Vybraly jsme si k líčení to nejhorší místo v Queensu,“ zašeptala Estée tiše, aby ji slyšela jen Bella. Estée znala ženu od vidění. Její manžel byl zákazníkem v obchodě jejího otce, ale nemohla si vzpomenout na příjmení. Připravila se na další morální kázání, narovnala ramena a zvažovala protiargumenty.

„Jak se ti podařilo tak rychle vyčistit kamarádce bradu?“ zeptala se žena Belly.

„Prosím?“ Zdálo se, že i Bella očekávala spíše napomínání.

„Na tváři tvé kamarádky nezůstala ani skvrnka.“

Estée zareagovala pohotově. „To je univerzální krém, který jsem vyvinula,“ vysvětlila a hrdě vzala lahvičku z Belliny ruky. „Krém čistí a vyživuje zároveň. Udržuje pokožku vláčnou a vlhkou, takže nevznikají nevzhledná zarudnutí či vrásky. A božsky voní.“ Estée sklenici odšroubovala a duchapřítomně ji podala ženě. Ta zaváhala a pak si přičichla.

„Vyzkoušejte to,“ vyzvala ji Estée. Opatrně, jako by to byla nebezpečná hmota, ponořila žena ukazováček do sklenice, vzala kapičku krému a rozetřela si ji na ruce.

„Krém je skvělý i pro péči o obličej,“ pokračovala Estée. Znovu strčila sklenici ženě pod nos. Ta opět nabrala trochu krému. Pomalu si přejížděla po tvářích a vtírala do nich krém.

„Krém se opravdu rychle vsákne do pokožky,“ řekla užasle, podržela si obě ruce před obličejem a čichala k nim. „A voní příjemně, aniž by to bylo přehnané.“

„Lepší produkt nikde nenajdete,“ tvrdila Estée. „Krém můžete používat jak večer, tak i ráno. Vaší pleti vždy dodá dokonalý a svěží tón.“

Žena se na chvíli zamyslela, pak otevřela kabelku a vytáhla peněženku. „Vezmu si sklenici.“

Estée stálo velké úsilí, aby nevyskočila radostí, netančila kolem zákaznice a hlasitě nejásala. Místo toho zůstala klidná, řekla ženě částku a podala jí jednu ze sklenic zabalených do hedvábného papíru. První vydělané peníze strčila do kapsy u kalhot s předstíranou nedbalostí. Až když žena zahnula za roh a Estée si byla jistá, že už nic neslyší, objala radostně Bellu. Ty dvě skákaly kolem dokola a jásaly radostí. Ignorovaly přitom starého muže, který kolem nich procházel, kroutil hlavou a mumlal něco o bláznivých mladých lidech.

Estée koupila jízdenky na vlak na Coney Island za dva nikláky. Kvůli fixním cenám jízdného se poloostrovu říkalo také „Niklové impérium“. Každý víkend se na pláž a do oblíbených zábavních parků s ruskými koly, dostihovými drahami a tanečními sály hrnul až milion návštěvníků. Belle a Estée se jen tak tak podařilo získat dvě místa v posledním vagónu.

Nádherné pozdně letní počasí přilákalo i během týdne na pláž četné milovníky slunce. Všichni si chtěli užít posledních teplých dnů, než přijde podzim a koupací radovánky na pár měsíců skončí. Do vlaku se s dětmi tlačily rodiny s piknikovými koši a slunečníky. Málokdo si mohl dovolit hotdog u Feltmana za deset centů nebo dát padesát centů za chatku na soukromé pláži. Většina se proto přesunula na veřejnou pláž a do městského lázeňského domu. V piknikových koších měli obložené chleby s klobásou a domácí limonádu a místo půjčování lehátek se spokojili s osuškami a slunečníkem, které si přinesli. Děti byly vyzbrojené lopatkami a kyblíčky a dva zvlášť drzí chlapci se prodírali přes cestující k oknu, aby zahlédli moře.

Estée si jízdu užívala a nemohla se dočkat, až postaví svůj stánek. Nechtěla na veřejnou pláž, ale k jednomu z obrovských hotelů, kde trávili volné dny bohatí Newyorčané. Myslela na Brighton Beach nebo Nassau Hotel s rozsáhlými, udržovanými plážemi, golfovými hřišti a tenisovými kurty.

Když vlak dorazil do stanice Coney Island Stillwell Avenue, Estée netrpělivě vyskočila. Chtěla být jednou z prvních, kdo opustí vagón, Bella však nespěchala. „Nech nejdřív vystoupit ostatní,“ řekla a uchopila přítelkyni za paži.

„Nechci ztratit ani chvilku.“

Bella si povzdechla, obrátila oči v sloup, neochotně vstala a tlačila se na nástupiště spolu s Estée. Dav se přesunul k nádražní budově, kupolovité konstrukci z oceli a skla se zděnými prvky z červenohnědých cihel. Několik kolportérů nabízelo čtení na pláž. Estée objevila matčin oblíbený časopis Woman’s Home Companion. V kiosku si ten, kdo s sebou neměl proviant, mohl rychle koupit pár jablek, chleba a limonádu. Ze stánku s hotdogy se k nim linula vůně grilované klobásy, kysaného zelí a toastového chleba. Bella se zastavila a položila si ruku na břicho. Kručení bylo dost hlasité, takže ho Estée slyšela i přes okolní hluk.

„Mám hlad,“ úpěla Bella.

Estée se hrabala v tašce, kde měla vždycky nějakou žvýkačku. Její oblíbená značka byla Juicy Fruit od výrobce mýdla a prášku do pečiva Williama Wrigleyho. Musela je skrývat před rodiči, kteří si nemysleli, že žvýkačky jsou pro mladé dívky to pravé.

„Tu máš.“ Podala proužek své přítelkyni.

„Chceš, abych žvýkala žvýkačku?“

„Pomáhá proti pocitu hladu.“

„Já bych ale raději pořádný hotdog,“ řekla Bella, ale vzala žvýkačku, vybalila ji z papíru a strčila si ji do úst. Zřejmě věděla, že žádná síla na zemi teď nemůže Estée zastavit. Chtěla jít k promenádě.

Jakmile vyšly z nádražní budovy, do tváří se jim opřel slaný teplý mořský vzduch. Estée nastavila obličej větru. „Hm, jak to voní,“ řekla nadšeně. „Člověk by měl vytvořit parfém, který obsahuje vůni léta.“

„Myslíš tu vůni sladkých vaflí?“ Bella se toužebně podívala k nejbližšímu stánku, kde francouzský přistěhovalec prodával palačinky a vafle. Ulicí se linula svůdná vůně skořice a cukru.

„Jen žvýkej dál,“ řekla Estée.

V houfu ostatních mířících za koupáním vyrazily obě dívky směrem k pláži. Na promenádě, která vedla k velkým luxusním hotelům, se Estée zastavila, aby se rozhlédla kolem.

„Tam vzadu je ideální místo,“ řekla a ukázala na hotelový komplex, který by se stejně dobře hodil na francouzské Azurové pobřeží. Široká příjezdová cesta k hotelu byla lemována palmami v obrovských květináčích. Třípatrová velkolepá budova měla četná arkýřová okna a věžičky a podobala se malému zámku. Každý pokoj měl vlastní balkón s modrobíle pruhovanými lehátky. Na špičce jedné z věžiček vlála americká vlajka – jediná známka toho, že hotel se nachází na Coney Islandu.

„Kéž bych někdy mohla spát v takovém hotelu,“ povzdechla si Estée vzrušeně.

Bella ji neposlouchala. „Chceš se postavit přímo před hotel?“ zeptala se ustaraně. „Co když nás vyženou?“

„Proč by to dělali?“ namítla vesele Estée. „Prodáváme prvotřídní produkty, za které se nemusíme stydět.“

Estée, přesvědčená o úspěchu, napochodovala k modře natřené dřevěné lavici pod obrovským platanem. Byl odtud nádherný výhled na moře, kde se na zlatém písku řadily barevné slunečníky. Děti stavěly hráze a hrady nebo si hrály s míčem, zatímco mladé ženy se opalovaly ve skandálně odhalujících plavkách. Tu a tam byl vidět i plážový koš, připomínající obrázky ze severní Evropy. V mělké vodě ukazovaly červené bóje, jak daleko se mohou neplavci odvážit do moře, aniž by se vystavili nebezpečí.

„Tohle je perfektní místo,“ rozhodla Estée.

Bella složila obě skládací židle a vyčerpaně se svalila na jednu z nich. Vypadala tak unaveně, jako by nutně potřebovala pauzu.

„Je mi jedno, co na to řekneš,“ pronesla a ovívala se, „ale já nejdřív zajdu tamhle do kiosku a dám si opečenou klobásu. Umírám hlady.“

„To přeháníš.“

Bella ignorovala Estéeinu námitku, vstala a sáhla po kabelce. „Chceš taky něco?“

Estée si uvědomila, že to Bella myslí vážně. „Něco malého by nevadilo,“ přiznala, protože od ovesných vloček k snídani nic dalšího neměla.

„Můžeš být konkrétnější?“

„To je jedno,“ řekla Estée. „Jím všechno.“ To nebyla lež. Když byla rozčilená, spokojila se téměř s čímkoli k jídlu.

„Přinesu nám něco dobrého,“ řekla Bella a odešla.

Teď byla Estée sama. Rozložila i druhou židli, položila košík na lavici a ze sklenic s krémem postavila malou pyramidu. Po několika minutách se zastavili první hosté.

„Co je v těch krásných sklenicích?“ zeptala se žena kolem padesátky. Měla na sobě světle růžové šaty s nízkým pasem a hlubokým výstřihem, který byl na její věk až příliš odvážný. Žena vedle ní musela být její sestra-dvojče, protože si byly navlas podobné – až na to, že sestřiny šaty byly tyrkysové. Kromě toho jí kolem krku visel dvojitý pás perel, které stále neklidně mnula mezi prsty. Aniž by čekala na dovolení, paní v růžovém zvedla jednu ze sklenic a přičichla k ní. „To je med? Nebo domácí marmeláda?“

„Je to obzvlášť výživný pleťový krém,“ vysvětlila hrdě Estée.

„Pleťový krém?“ Znechuceně se zašklebila, jako by Estée právě řekla, že dala do sklenic pavoučí nožky.

„Na naši pleť smí jedině vybrané produkty od Heleny Rubinsteinové a Elizabeth Ardenové.“

Žena použila množné číslo a zahrnula tak i svou sestru. Skutečnost, že jedním dechem jmenovala obě královny kosmetického průmyslu, nezabránila Estée v dalším propagování vlastního krému.

„Tento produkt je lepší než cokoliv, s čím jste se setkaly.“

Žena se posměšně ušklíbla. „Opravdu si myslíte, že pasta v jednoduchých zavařovacích sklenkách má kvalitu velkého kosmetického salónu?“ Soucitně položila sklenici zpět.

„Přesně tak,“ řekla Estée vážně. „Nikdy bych vám nelhala.“

Zatímco se žena v růžovém chystala odejít, její sestra zůstala rezolutně stát.

„Krém jsem vyrobila podle starého evropského receptu,“ pokračovala Estée. „Můj strýc ho přivezl z Vídně.“

„Z Vídně?“ Žena v růžovém svraštila čelo. „Města hudby?“

„Ano přesně.“ Estée netušila, zda se ve Vídni hraje více hudby než jinde na světě. Nikdy tam nebyla, ale věděla, že lidem se líbí víc, když spojuje svůj původ se známým městem než s malými provinčními městy v Maďarsku nebo Čechách, jejichž jména byla nevyslovitelná a o kterých nikdo nikdy neslyšel. Pravda o Estéeině rodině pravděpodobně ležela někde uprostřed. Kdo mohl přesně říct, kde její předkové vlastně žili? Habsburská monarchie byla obrovská a nejdůležitější nitky se všechny scházely ve Vídni. Strýc John o městě horoval a mluvil plynně německy, stejně jako Estéeini rodiče.

„A proč bych si měla ten krém koupit?“ Žena v růžovém zvědavě sáhla po další sklenici, tentokrát na vrcholku pyramidy.

„Protože dodá vaší pleti mladistvý lesk.“

Žena přenesla pohled na Estéeiny tváře. Byly dokonale měkké a bez vrásek a nečistot.

„Ten krém používám roky!“ pokračovala Estée a doufala, že se paní nebude divit. Vždyť jí nebylo ještě ani dvacet let.

„Hm.“ Paní si sklenici prohlížela s rostoucím zájmem.

„Tady je otevřená sklenice.“ Estée vzala sklenici, kterou dnes už jednou použila, odšroubovala ji a podala zákaznici.

Ta si ji ochotně vzala, přidržela si krém pod nosem a nadechla se. Na první pohled bylo vidět, že se jí líbí, co cítí, protože se jí zvedly koutky úst. „Je to příjemně jemná vůně. Ne příliš vtíravá a ne nevýrazná.“

„Při míchání jsem dbala na vyváženou vůni,“ přitakala Estée. „Můžete krém vyzkoušet.“

Žena ponořila ukazováček do sklenice. Koutkem oka si Estée všimla, že ostatní kolemjdoucí se zastavili a sledují, co se děje. Zvědavě natahovali hlavy, zatímco si dáma v růžovém natírala ruce krémem.

„Je to opravdu příjemné na dotyk,“ řekla spokojeně.

„Samozřejmě. Je to úžasný krém. Klidně ho vyzkoušejte i na obličeji.“

Žena se zděšeně dotkla tváří. „To určitě neudělám.“ Ustoupila o krok dozadu.

„Ubezpečuji vás, že krém se na vaší pleti usadí se sametovou měkkostí. Jako nadýchaná měkká přikrývka, polštář z prachového peří, čerstvého sněhu…“ Estée se pátravě rozhlédla kolem. Nemohla vymyslet vhodný příměr. Pak objevila dítě s cukrovou vatou. „Jako dezert, který završuje dokonalou večeři.“

Zdálo se, že žena stále váhá.

„Ráda bych ten krém vyzkoušela na svém obličeji!“ vykřikla jakási mladá žena a tlačila se k Estée. Byla o celou hlavu menší, vlasy měla stažené do přísného copu a měla nabírané šaty, ze kterých by se srdce královny Viktorie určitě rozbušilo. Čelo se jí lesklo, brada také a na tvářích měla červené skvrny. S očekáváním si sundala slaměný klobouk.

„Nebudete toho litovat. Pojďte.“ Estée ji nasměrovala ke skládací židli. Mladá žena se ochotně posadila. Estée si pozornost svých diváků užívala. Rozmáchlými pohyby herečky němého filmu nejprve otřela pot z čela mladé ženy ubrouskem a trochou krému. Pak vzala ze sklenice asi lžičku krému a konečky prstů jej jemně vmasírovala do tváří a čela zákaznice.

„Ten krém je skvělý,“ řekla mladá žena. „Tak příjemně chladivý a zároveň měkký a jemný.“

„Zrovna taková bude na dotyk i vaše pleť, když na ni budete pravidelně krém nanášet,“ slibovala Estée a podala jí zrcátko, aby se do něj mohla podívat. Pleť vypadala svěží, mastný lesk zmizel a červené skvrny byly znatelně světlejší. Mladá žena se spokojeně usmála do zrcadla. Její radost jí dodávala přirozenou krásu.

„Vezmu si sklenici,“ řekla nadšeně mladá žena.

Zákaznice v růžových šatech stále držela sklenici. „To je laciný hokus-pokus. Pokud chci vidět kuriozity, zajdu do lunaparku.“ Chtěla vrátit sklenici a odtáhnout sestru s sebou, ale ta si od ní vzala krém a zůstala stát.

„Já si taky jednu vezmu,“ řekla.

„Nesmysl, Greto,“ řekla její sestra. „Přece nebudeš věřit té mladé dívce.“

„Nech mě,“ odpověděla žena v tyrkysových šatech. „Když nebudu spokojená, krém vyhodím. Je levný. Každopádně stojí za vyzkoušení.“ Ignorovala sestřiny protesty a vytáhla z malé kabelky poseté skleněnými korálky vyšívanou peněženku. Pak předala Estée dvojnásobek požadované částky, což u její sestry vyvolalo ještě hlasitější protesty.

Další zákaznice se také rozhodla k nákupu. Poté se skupina diváků opět rozešla. Když se Bella vrátila se dvěma hotdogy, Estée už měla prodané tři své krémy.

„Právě jsi zmeškala mou první kosmetickou konzultaci,“ řekla Estée vzrušeně a vyprávěla Belle o mladé ženě a sestrách-dvojčatech.

„To je skvělé,“ řekla Bella. „Dala jsi jim svou adresu?“

„Proč bych měla?“

„Předpokládejme, že budou s tvým krémem spokojeny, což předpokládáme, že se stane,“ řekla Bella. „Jak mají vědět, kde sehnat další?“

Estée se udeřila dlaní do čela. „To mě nenapadlo, protože jsem byla tak rozrušená. Potřebuji vizitky!“

„Pro příště si nějaké připravíme doma. Dostala jsem od chůvy sadu světle růžových dopisních papírů, které můžeme rozstříhat a použít.“ Bella podala Estée hotdog zabalený v novinách. „Ceny stouply. Pán v kiosku si účtuje za obyčejný hotdog už patnáct centů.“

„Opravdu?“ Estée byla zděšena. Měla by si za krémy účtovat víc? Najednou se jí těch padesát centů zdálo jako směšně malá částka.

„Stejně si nech chutnat!“ Bella se posadila na skládací židli a Estée si vzala druhou. Hladově ukousla konec klobásy. Hořčice byla lepkavá a sladká, ale Estée byla příliš nervózní, než aby jí to vadilo.

Zatímco ještě žvýkala, přistoupili k jejímu provizornímu stánku dva mladíci.

„Jsou ty krémy jen pro ženy?“ Menší z nich se na Estée vyzývavě usmál. „Nebo máte něco i pro dobře vypadající muže?“

Zřejmě o sobě hovořil jako o „dobře vypadajícím“, protože ukázal ukazováčkem na svou hruď. Byl opravdu atraktivní. Světlé vlasy měl pečlivě sčesané brilantinou a knír moderně zastřižený. Sako měl ležérně přehozené přes rameno a kalhoty vyhrnuté, což naznačovalo, že se právě procházel po pláži.

Estée si otřela rty papírem. „Obávám se, že vás musím zklamat,“ řekla. „Tento krém byl vyvinut výhradně pro ženy.“

„Škoda přeškoda, Blondie,“ odpověděl muž a zašklebil se. „Doufal jsem, že mi namažete ten krém na obličej.“

Belle ta nehorázná slova vyrazila dech a musela hlasitě zakašlat. Estée také zrudla. Nebyla zvyklá na to, aby ji oslovovali cizí mladí muži.

Druhý muž zasáhl. „Omluvte prosím mého přítele,“ řekl a rozpačitě se usmál. Na jedné z jeho hladce oholených tváří se vytvořil důlek. „Alfredovi občas stoupne horko do hlavy. Pak zapomene, jak se chovat k mladým dámám.“ Jeho hlas byl měkký a Estée žasla nad modří jeho očí, která soupeřila s tou na bezmračné obloze nad nimi.

„Byl jsem snad hrubý?“ zeptal se ten menší. „Ta slečna je přece blondýna.“

„Ano, byl jsi nezdvořilý,“ řekl druhý mladík klidně, ale rozhodně. Pár pramenů jeho tmavých vlasů mu spadlo přes čelo a nedbale si je strčil za ucho.

„Pak se musím omluvit,“ řekl ten menší.

„Mohu dámy pozvat na limonádu, abych jim to vynahradil? Tam dole u kiosku s červenobílými pruhovanými slunečníky mají domácí citronádu, která prý chutná skvěle.“

Estée se tázavě podívala na Bellu, která stále vypadala nerozhodně. Jistě neměla nic proti sklence limonády, ale věděla, co by se stalo, kdyby ji někdo z její rodiny spatřil na pláži na Coney Islandu s mladým cizincem. Její obavy byly, bohužel, zcela oprávněné. Rossiovi měli téměř nekonečný okruh známých a přátelili se s italskými přistěhovalci v celé severní části státu New York.

Nakonec to Bella a Estée rozhodovat nemusely. Ke stánku přistoupily dvě ženy a zajímaly se o krémy. Jedna popadla sklenici a zeptala se, jestli si smí přivonět. Estée spěchala splnit její žádost. Na Belle proto bylo pozvání odmítnout. „Scusi. Bohužel nemáme na limonádu čas.“

Zklamání ve tvářích obou mladíků bylo nepřehlédnutelné.

„Tak vám přeji ještě hezký den,“ řekl vyšší z nich, zdvořile se rozloučil a táhl přítele k pláži. Estée je chvíli sledovala, jak odcházejí, ale brzy je v davu koupajících se ztratila z dohledu. S překvapením zjistila, že je zklamaná. Ráda by se ještě jednou podívala do něžných očí muže s tmavými kadeřemi. Určitě jen proto, aby se ujistila, že modř jeho očí odpovídá odstínu oblohy nad nimi.