Ryan Steck

HOŘÍCÍ POLE

Kalibr

Přeložil Jan Balek

FIELDS OF FIRE

Copyright © 2022 by Ryan Steck

All right reserved.

Translation © Jan Balek, 2023

ISBN 978-80-242-9397-4

Obsah

- Prolog

- JEDNA

- DVA

- TŘI

- ČTYŘI

- PĚT

- ŠEST

- SEDM

- OSM

- DEVĚT

- DESET

- JEDENÁCT

- DVANÁCT

- TŘINÁCT

- ČTRNÁCT

- PATNÁCT

- ŠESTNÁCT

- SEDMNÁCT

- OSMNÁCT

- DEVATENÁCT

- DVACET

- DVACET JEDNA

- DVACET DVA

- DVACET TŘI

- DVACET ČTYŘI

- DVACET PĚT

- DVACET ŠEST

- DVACET SEDM

- DVACET OSM

- DVACET DEVĚT

- TŘICET

- TŘICET JEDNA

- TŘICET DVA

- TŘICET TŘI

- TŘICET ČTYŘI

- TŘICET PĚT

- TŘICET ŠEST

- TŘICET SEDM

- TŘICET OSM

- TŘICET DEVĚT

- ČTYŘICET

- ČTYŘICET JEDNA

- ČTYŘICET DVA

- ČTYŘICET TŘI

- ČTYŘICET ČTYŘI

- ČTYŘICET PĚT

- ČTYŘICET ŠEST

- ČTYŘICET SEDM

- ČTYŘICET OSM

- ČTYŘICET DEVĚT

- PADESÁT

- PADESÁT JEDNA

- PADESÁT DVA

- PADESÁT TŘI

- PADESÁT ČTYŘI

- PADESÁT PĚT

- PADESÁT ŠEST

- PADESÁT SEDM

- PADESÁT OSM

- PADESÁT DEVĚT

- ŠEDESÁT

- ŠEDESÁT JEDNA

- ŠEDESÁT DVA

- ŠEDESÁT TŘI

- ŠEDESÁT ČTYŘI

- ŠEDESÁT PĚT

- ŠEDESÁT ŠEST

- ŠEDESÁT SEDM

- ŠEDESÁT OSM

- ŠEDESÁT DEVĚT

- Epilog

- Poděkování

Mému nejlepšímu příteli, otci a hrdinovi, Jamesi Steckovi,

který vždy věřil, že tuto knihu napíšu…,

i když já sám tomu nevěřil.

„Montanu miluju. Ostatní státy obdivuju, respektuju, uznávám, některé mám i rád, ale Montanu miluju a ten pocit se jen obtížně rozebírá, když už jste zamilovaní.“

JOHN STEINBECK, TOULKY S CHARLEYM

„Doma je to místo, kde tě musí přijmout, když už tam musíš jít.“

ROBERT FROST, SMRT NAJATÉHO MUŽE

Prolog

Matthew Redd se smrti nebál, ale předtím ji musel sám rozsévat.

Zaposlouchal se do rytmu příchozí palby a s každou další salvou četl střelcovy myšlenky.

Prásk, prásk… Pauza… Dva, tři, čtyři… Prásk, prásk… Pauza…

Vzduch kolem něj s hlasitým třesknutím prořízly projektily a pak se zaryly do zadní stěny srubu. Každý dopad s sebou přinášel obláček pilin.

Střílí vysoko, řekl si Redd. Krycí palba. Drží nás při zemi, aby se jeho kámoši mohli přesunout blíž.

V hlavě si jejich postup vizualizoval – asi desetičlenná jednotka s odstřelovačem poskytujícím přehled a podpůrnou palbu. Rozeběhnou se do stran a zaútočí z boků… Ne. Lepší přístup by byl krýt se za náklaďáky.

Tak by to udělal on.

Tak to jim nedovolím, pomyslel si Redd a pevně sevřel svou winchestrovku.

Cyklus se znovu opakuje. Prásk, prásk… Pauza.

Redd se dal do pohybu, kotoulem prosvištěl dveřmi ven do noci, kde se okamžitě stočil doprava, aby ve dveřích nebyla vidět jeho silueta. Věděl, že ten odstřelovač odpočítává vteřiny a že mu bude chvíli trvat, než mu dojde, o co se Redd pokouší.

Stále stejné intervaly mezi výstřely byly první chybou tohoto odstřelovače. A i kdyby ho střelec zahlédl, trvalo by mu zlomek vteřiny zamířit trochu níž a dostat Redda přímo na mušku.

Střely mířící stále do stejného místa byly odstřelovačovou druhou chybou.

A budou také jeho poslední.

Redd se zvedl z kotoulu, přikrčeně přeběhl otevřený úsek před srubem a ukryl se za starým pick-upem. Navzdory své velikosti se pohyboval rychle a pozice dosáhl dřív, než dokázal odstřelovač znovu vypálit.

Když se přesouval, proplížil se kolem bezhlavé mrtvoly první odstřelovačovy oběti. Redd měl krev toho muže na svých rukou, a to nejen obrazně. Zatím ale nedovolil svým myšlenkám, aby se k tomu upínaly. Teď měl jiné priority.

Rychle se přesunul podél strany spolujezdce, zastavil se u čumáku vozidla a pomalu vyhlédl za roh. Když vystrčil hlavu, všiml si hlavně karabiny – M4, jestli se nepletl –, sotva viditelné v měsíčním svitu. Okamžitě se stáhl.

Winchestrovka byla dobrá zbraň pro střety na dlouhou vzdálenost, ale při boji na blízko byla hůř ovladatelná. Redd rychle zvážil své možnosti a dospěl k závěru, který naprosto odporoval selskému rozumu.

Doslova se chtěl do přestřelky zapojit s nožem.

V pravé pěsti pevně stiskl svůj starý zavírací nůž a znovu se vyklonil před kapotu. Hlaveň karabiny teď byla mnohem blíž. Střelec postoupil o několik kroků vpřed a zrovna plánoval zahnout za roh…

Redd vyskočil ze dřepu, vztyčil se v dosahu útočníka tak blízko, že zbraň byla střelci zhola k ničemu. Nůž vrazil muži do měkkého masa pod čelistí a škubl jím do strany. Čepel ostrá jako břitva projela svaly, šlachami, cévami a vším, co jí stálo v cestě.

Redd udeřil smrtelně zraněného útočníka volnou rukou do hrudní kosti a ucítil pod klouby tvrdý balistický SAPI plát uložený v jeho výstroji. Rána poslala zraněného vrávorajícího muže, jenž se oběma rukama snažil zastavit krev, která se mu řinula s každým tepem z krku, vzad.

Když do druhé strany pick-upu udeřila salva projektilů, Redd se přikrčil, aby se kryl za kapotu. Zůstal za kolem, protože věděl, že to je nejbezpečnější, a znovu se chopil své winchestrovky.

Nalevo zahlédl další dva útočníky vybíhající ze stromořadí a přibližující se ke srubu z druhé strany. Vypadali, že se soustředí jen na dosažení svého cíle, a vůbec si nebyli vědomi jeho pozice.

Tunelové vidění, když by měl člověk vnímat tři sta šedesát stupňů kolem sebe, pomyslel si Redd. Velká chyba.

Zamířil puškou muži vpředu přímo na střed těla a pak si uvědomil, že tihle chlapi na sobě mají neprůstřelné vesty. Pozvedl mířidla směrem k hlavě a zmáčkl spoušť.

Řach! Puška v jeho rukou rázně vyletěla vzhůru a muž padl k zemi.

Redd rychle zapracoval s pákou a znovu vystřelil, ale druhý protivník se už předklonil a začal palbu opětovat.

I Redd padl k zemi, ale pak se odplazil zpět k předku náklaďáku. Střely dál práskaly do předního nárazníku vozu, nicméně díky oslnivě žlutým zábleskům z hlavně doprovázejícím výstřely byl Redd schopný určit pozici dalšího nepřítele. Rány vycházely z jednoho a toho samého místa, což znamenalo, že útočník si hlídal svou pozici, přestože by měl střílet a při tom být v pohybu, skákat a pálit.

Amatér.

Redd na střelce zamířil a nechal olovo odvést svou práci. Neztrácel čas, aby se přesvědčil o výsledku, a místo toho se převalil zpět do místa za kolem pick-upu.

Projektily teď svištěly vzduchem jen několik centimetrů nad ním. Tentokrát přicházely salvy z lesa na boční straně srubu, odkud se ho snažil dostat přeživší člen páru útočícího na Reddovo křídlo. Několik projektilů udeřilo do země před Reddem a zasáhla ho sprška hlíny. Ať už střílel kdokoli, naprosto jasně věděl, kde Redd je, ale měl problém cíl zasáhnout.

Pálit a pak se modlit. Chybí mu disciplína.

Redd zůstal v klidu, přesunul mířidla své winchestrovky na záblesky z hlavně, nadechl se a pak pomalu vydechoval, zatímco tiskl spoušť svojí zbraně.

Puška jednou vyštěkla a příchozí palba ustala.

Má to za sebou, řekl si Redd sám pro sebe. Zbývá ještě jeden.

Několik vteřin slyšel v uších jen zvonění. Střelba ustala, ale on si byl jistý, že v okolí číhá ještě jeden nepřítel – odstřelovač, který útočnému týmu poskytoval podporu. Ten muž se evidentně poučil z chyb svých padlých druhů a nyní čekal.

Jeden na jednoho.

Takové šance by Redd za žádných okolností nechtěl mít. Sám byl trénovaný zabiják a většinu posledních deseti let strávil zdokonalováním svých dovedností na bojišti. Jenže v téhle staré winchestrovce už zbýval jen jeden náboj a Redd nevěřil, že by ho odstřelovač nechal přijít tak blízko, aby došlo na nůž.

Naklonit rovnováhu sil v jeho prospěch teď mohlo jediné.

Redd se přesunul k přední části pick-upu a začal se plazit k bezvládnému tělu útočníka, kterého podřízl. Jedna noha v botě ležela asi půl metru od pravého rohu vozidla. Aby se k muži dostal, musel by riskovat odhalení, ale usoudil, že kdyby odstřelovač věděl, kde se Redd nacházel, už dávno by vystřelil.

Aby se vyhnul pozornosti, pohyboval se Redd pomalu. Vysunul se tak akorát, aby mohl pevně chytit botu mrtvého útočníka, a se stejnou trpělivostí poté zalezl zpátky do krytu a mrtvolu menšího muže táhl za sebou. Očekávaná střela nepřišla.

Redd k sobě přitahoval tělo jako trofejního pstruha, poté začal šacovat, prohledávat mrtvého, dokud nenarazil na nylonový popruh útočníkovy M4. Přejel rukou po zbrani a prohlédl si ji. I v téměř dokonalé tmě by ji dokázal rozložit a znovu složit za rovnou minutu, ale teď to nebylo třeba. Hlaveň byla chladná a byla cítit konzervačním sprejem. Ten chlap z ní ani jednou nevystřelil.

Jen pro jistotu si Redd do ruky vysunul zásobník na třicet nábojů a potěžkal ho. Vážil dost.

Plně nabitý.

Zásobník vrazil zpět do zbraně a pak se pustil do prohledávání mužovy taktické vesty, dokud v jedné z kapes nenašel další dva zásobníky. Jeden z nich vytáhl a nacpal si ho do kapsy džínů. Jestli tenhle souboj nedokáže ukončit během šedesáti výstřelů, měl by to zabalit rovnou.

Redd se přesunul zpět na svou původní pozici za pravým předním kolem a na okamžik si v hlavě promítl bojiště. Vybavil si přibližnou pozici záblesků z odstřelovačovy hlavně, ale dokud ten muž znovu nevystřelí, může Redd jeho skutečnou polohu jen odhadovat.

To ale není problém.

Zvedl se do dřepu a pak se překulil vpřed do otevřeného prostoru, kde vyskočil na nohy a sprintem se rozeběhl ke stromům v lese.

Jsem nahoře, vidí mě, jsem dole.

Tato slova se mu do mozku vryla ve výcvikovém táboře. Jde o způsob měření tří až pěti vteřin, které teoreticky trvá, než vás nepřítel zahlédne, zamíří na vás a vystřelí. Na poslední takt padl Redd k zemi, dvakrát se převalil směrem ke srubu a pak se odrazil do vzduchu, aby to celé zopakoval. Byl odkrytý, ale protože se neustále pohyboval, a to nikdy v přímé lince, byl výrazně obtížnějším terčem.

Odstřelovač dál nestřílel. Redd pokračoval v kličkování, měnil intervaly, které trávil při zemi či vztyčený a provokoval protivníka, aby vystřelil a odhalil svou pozici. Ten muž se ale ne a ne chytit.

Pak, když už Redd plánoval podniknout poslední sprint ke stromům lesa, se za ním zářivě blýsklo, jako by v dáli uhodil blesk, a následoval mohutný otřes. Nebyl to jen zvuk, co mu projelo každičkou buňkou v těle, ale také nezanedbatelná síla, která mu hluboko v hrudi zaduněla jako basa subwooferu.

Ten zvuk Redd znal a srdce mu z toho poznání vynechalo jeden tep.

Granát.

Otočil se tváří ke vchodu do srubu. Uvnitř byla tma, ale z rozražených dveří se valil kouř a prach.

„Ne!“ vydechl a rozeběhl se k nim nehledě na fakt, že se odstřelovači naprosto odkryl.

Neudělal ještě ani krok, když zpoza pick-upu vyskočila ze stínu temná postava a rozeběhla se ke dveřím srubu. Jako poslední muž komanda se odstřelovač rozhodl nechat hry na schovávanou a vybral si přímý útok na cíl. Pomocí ručního granátu se zbavil všech lidí, které Redd nechal uvnitř, a pak se rozhodl obsadit samotný starý srub jako finální bojiště.

Redd zkusil zvednout svou M4 a zamířit, ale muž se pohyboval příliš rychle a po hlavě skočil do potemnělé budovy.

Kouř dvakrát probleskl, když muž uvnitř vystřelil.

Redd doběhl ke dveřím o zlomek vteřiny později, karabinu měl již připravenou a přepínač režimu střelby na pozici dávky. Nerozhlédl se po zničeném interiéru srubu. Jeho oči se jako laser soustředily na muže stojícího jen několik kroků od něj. Když se střelec, který nějak vycítil Reddovu přítomnost, začal otáčet, Redd sklonil svou zbraň o pár stupňů a zmáčkl spoušť.

Zbraň poskočila, když z ní v těsném sledu vyletěly tři projektily a zaryly se muži do nechráněného rozkroku. Redd nechal zbraň vylétnout trochu vzhůru a vypustil další dávku, která muži zasáhla břicho, a pak i třetí, jež se mu zavrtala do SAPI plátu, jenž mu chránil srdce. Muž sebou s každou dávkou škubl vzad, ale nějakým zázrakem zůstal pořád na nohou, dokud mu poslední dávka neproletěla obličejem. Padl k zemi jako loutka, které jste zrovna přestřihli provázky.

Redd ještě chvíli mířil svou zbraní, jako by byla k zasáhnutému muži přilepená, jenom pro jistotu, pak ji konečně sklopil a začal prohlížet katastrofu uvnitř srubu.

Zrovna si chtěl dovolit úlevný oddech, když se za ním ozval hlas.

„Zabít tě je vážně těžké, Matty Redde.“

Navzdory zvonění v uších jej Redd slyšel čistě a jasně. Okamžitě hlas toho muže poznal – byl to ten poslední člověk, kterého by čekal – a cítil, jak se mu do žil začíná vyplavovat adrenalin.

Jak? říkal si a věděl, že zrovna sám udělal fatální chybu. V hlavě mu vířily myšlenky. Zbývala mu jediná cesta, kterou pokračovat.

„Nějaká poslední slova?“

„Kéž bych tě zabil, když jsem měl tu možnost,“ řekl Redd a shlédnul na karabinu ve svých rukou. Věděl, že by neměl čas se otočit a pozvednout zbraň, ale pokusit se vystřelit bylo lepší než neudělat nic. Vzdávání se neměl ve své DNA a v posledních dvou týdnech toho zažil příliš na to, aby se nechal střelit do zad.

Takhle umřít odmítal.

Bez varování se Redd otočil na patě a zvedl svou pušku. Ve dveřích zahlédl v měsíčním světle nejasnou postavu, jak matně černou pistolí míří na jeho hrudník.

O vteřinu později zazněl v nočním vzduchu jediný výstřel.

JEDNA

Základna Pendleton, Kalifornie

O dva týdny dříve

Matthew Redd máchnul čtyřkilovou palicí značky Fiskars jako nějaký vikingský berserk, dveře před sebou vrazil dovnitř do budovy a v pantech po nich zůstaly jen třísky.

„Pohyb! Pohyb! Pohyb!“ zařval. První člen jeho útočného týmu prošel vchodem, Redd si přehodil palici přes rameno a druhou svalnatou rukou uchopil M4 karabinu s kolimátorem Aimpoint M68 pro boj na blízko a infračerveným zaměřovacím laserem PAQ 4. Vstoupil i druhý střelec a po něm byla řada na Reddovi.

Nicméně v okamžiku, kdy se protáhl dírou po dveřích, přehlušilo ječení alarmu staccato výstřelů z útočné pušky. Světla nad hlavou problikávala. Na obou stranách od dveří se jeho čtrnáctičlenný tým mariňáků pro speciální operace zastavil a sklonil zbraně.

Poplach o moment později utichl a nahradil ho digitálně zesílený hlas. „Zastavte palbu, zastavte palbu, zastavte palbu. Zbraně dolů, pojistky nahoru.“ Následovala kratičká odmlka, po níž následovalo: „Redde! Zničil jste mi střelnici!“

Redd se podíval vzhůru na můstek nad sebou. Nasupeně na něj shlížel bezpečnostní vedoucí střelnice, rotný Baker, prošedivělý muž s tváří částečně zakrytou megafonem, který svíral v pravé ruce. Vedle pána střelnice stál velitel týmu, kapitán Perez, společně s náčelníkem týmu, nadrotmistrem Millerem.

Když byly všechny zbraně zajištěny, zaduněl Millerův hlas. „Seržante Redde! Proč máte ve své výbavě pětikilový perlík? Nemáte to už tak dost těžké?“

Redd popadl svýma mohutnýma rukama skoro metr dlouhou laminátovou násadu a nástroj pozvedl, jako by si ho chtěl prohlédnout. Byl to chlap metr devadesát, přes metrák svalů, a palice v jeho rukou vypadala jako dětská lopatička. „Není to perlík, pane. Je to bourací palice.“ Nástroj otočil, aby ukázal její těžkou ocelovou hlavu zúženou na jedné straně do klínu. „A váží ani ne čtyři kila.“

Perez zakašlal, aby zamaskoval uchechtnutí, a pak se naklonil přes zábradlí můstku. „Dobrá, seržante Redde. Proč máte ve své výbavě čtyřkilovou bourací palici? A proč jste ji použil na proražení těch dveří místo kumulativní nálože? Ty jsme vám dali do výbavy z nějakého důvodu.“

„Naším rozkazem bylo zajmout Willowa živého, pane. Prostě jste ho do té místnosti posadili. Množství trhaviny potřebné na odpálení těch dveří by mohlo stačit i na jeho zabití. Proto ve své výbavě nosím palici, pane.“

„Seržante Redde?“

„Pane?“

„Tohle se vám povedlo. Skvělá práce.“

„Děkuji, pane.“

Perez měl Redda rád. Přestože byl u týmu jen něco přes rok, ukazoval ten kluk nadstandardní iniciativu. I když jeho impozantní postava vedla lidi k myšlence, že je to typický zelený mozek, co se do věcí vrhá po hlavě – samé svaly, hlava dutá –, pravdou bylo, že měl v hlavě až dost. Tenhle trik s perlíkem – bourací palicí, opravil se – toho byl důkazem. Na první pohled to vypadalo jako ukázkový příklad macho chlapa, ale zdůvodnění mělo svou váhu.

Redd to v armádě někam dotáhne. Byl to přirozený vůdce – ten typ, co inspiruje ostatní, aby ho následovali, a sám by je v čele vedl. Jestli měl nějakou vadu, tak to byla jeho tendence vypadat odměřeně. S dalšími členy týmu vycházel skvěle, ale jen vzácně s nimi něco podnikal mimo službu, díky čemuž si asi ušetřil hodně potíží. I když většina mariňáků žila, aby dělala bordel, klopila do sebe pivo a proháněla ženské, Redd raději trávil svůj volný čas posilováním, učením se nějakému zvláštnímu bojovému umění nebo si hledal další výzvu. Nic z toho by mu nezabránilo v kariérním postupu. Ve skutečnosti byl Redd způsobilý pro povýšení na rotného, ale to by se mu musela někde najít volná pozice, pravděpodobně u jiné jednotky, a Redd dal najevo jasný odpor k myšlence odstoupení ze své pozice v tomto týmu.

„Chcete to cvičení provést ještě jednou, pane?“ zeptal se Miller.

Perez shlížel na své mariňáky, jak jsou všichni stále ještě zadýchaní a upocení. Zavrtěl hlavou. „Celý den jsme je docela honili. Možná bychom si něco měli nechat na hry.“

Docela honili byl eufemismus. Přestože na to nevypadali, byli ti chlapi k smrti unavení. Dokonce i nezdolný Redd. Poslední tři týdny jeli tréninkové scénáře čtrnáct hodin denně, připravovali se na mise, procházeli plány eventualit počínaje seskoky z letadla na cíl až po tajné přesuny na souši. Posledních devět dní procházeli nekonečnými drily na střelnici Oblasti 41, která byla kvapně přemodelována, aby přibližně odpovídala budově, na kterou budou zanedlouho útočit.

„Den D se neustále odsouvá,“ opáčil náčelník týmu. „Jen takhle je udržíme ve formě.“

„Čepel můžeš ostřit jen tak dlouho, dokud z ní ještě něco zbývá.“ Perez se opřel o zábradlí, aby se jeho hlas lépe nesl dolů do jámy. „Poslouchejte, mariňáci. Odvedli jste dobrou práci. Já vím, že už vám tahle smyčka leze na nervy. Věřte mi, že mně taky. Ale dokud nedostaneme zelenou, tak v té smyčce zůstaneme. Máme jen jednu příležitost.“

Od mužstva si vysloužil několik souhlasných přikývnutí, ale žádné „Hurá!“ nebo něco takového. Tihle muži nepotřebovali roztleskávačské pokřikování a bušení se do hrudi, kterým se povzbuzovali rekruti. Byla to jednotka Marine Raiders. Armáda měla své Zelené barety, námořnictvo týmy SEALs a letectvo… no, bůh ví, co ti lenoši měli… ale mariňáci je s Raidery – Nájezdníky – všechny překonali.

Ale i oni potřebovali jednou za čas oddych.

„Dejte si věci do pucu,“ pokračoval. „Až se postaráte, o co je třeba, garantuju vám šestatřicetihodinovou propustku. Jeďte domů. Vyspěte se. Obejměte děcka a dejte hubana maminám… jestli vám to dovolí. Jen u sebe mějte po celou dobu telefony. Když vás zavoláme, chci, abyste tu byli zpátky v plné parádě během třiceti minut.“

Tohle byla odchylka od SOP – tedy standardní operační procedury. Jednotky první kategorie se z důvodů bezpečnosti operací držely před misemi v izolaci alespoň čtyřicet osm hodin, a jelikož rozkaz k odjezdu mohl dorazit každou chvíli, nechat tým odejít ze základny, dokonce i jen na několik hodin a při stálém technickém spojení, nebylo bez rizika.

Tentokrát ze sebe proto mužstvo vydalo chraplavé hurá, které bylo nečekaně utnuté Millerem a jeho vyštěknutým rozkazem: „Pozor, mariňáci.“

Okamžitě nastalo ticho.

Miller se naklonil přes zábradlí a pohledem si vybral jednoho z mariňáků. „Pro vás žádná propustka, Redde. Pro vás mám speciální úkol.“

Redd k němu nechápavě vzhlédnul. „Pane?“

„Až si dáte věci do pořádku, vezmete si ten váš pěkný auťák a zajedete do nejbližšího obchoďáku. Rotnému Bakerovi dlužíte dveře.“

DVA

Washington D.C.

Proběhnout se takhle pozdě z rána po okruhu kolem jezera je pěkné, pomyslel si Gavin Kline. Navzdory vlhkosti, která doprovázela slunce stoupající k poledni, měl McMillanovu přehradu skoro jen pro sebe. Všichni ostatní v hlavním městě dřeli ve svých klimatizovaných kancelářských buňkách. Byla to jen jedna z výhod plynoucích z práce mimo centrálu a flexibilní pracovní doby.

Ne že by snad někdy byl úplně mimo službu. Bezpečnostní rozvědka dělala 24 hodin, 7 dní v týdnu, 365 dní v roce. Nebo alespoň Kline dělal. Zloduši se neřídili nějakou úřední dobou, tak proč by měli i klaďasové?

Dalo by se říct, že neměl jiný život než pracovní. Slovo láska v jeho slovníku chybělo. Obětoval všechno a všechny, na kom mu kdy záleželo, aby sloužil své zemi. Byl především mariňák a až potom speciální agent Federálního úřadu pro vyšetřování, FBI. S nepřáteli Ameriky na domácí půdě i mimo ni bojoval už tři desetiletí.

A čeho se mi za to dostalo? pomyslel si ve vzácném okamžiku sebelítosti.

Bylo mu třiapadesát a neměl žádné vyhlídky na budoucnost. Všechno pro něj přitom začalo dobře. Když odešel od pěchoty, přesunul se do FBI, kde se přidal k „výběrovému týmu“ pro speciální operace – FBI ekvivalentu SEAL Team 6 –, jemuž nakonec i velel. Potom ho povýšili k protiteroristickému a vypadalo to na rychlý postup na seniorní manažerskou pozici CTD, Protiteroristické divize, nebo možná i výš. Nebo alespoň to mu slibovali.

Pak ho štěstí opustilo. Pod příslibem práce v nejvyšším patře, hned co jeho mentor postoupí na číslo dva v FBI, přešel z CTD do rozvědky. Havárie letounu, při níž zemřel jeho „rabín“ a čtyři další vysocí představitelé, vedla k masivním změnám ve vedení úřadu. Přislíbená pozice a s ní i Klineova kariéra šly střemhlav k zemi společně s tím letadlem.

Trajektorii jeho kariéry splácly vnitřní boje v úřadu a byl převelen k zašité jednotce mimo centrálu na druhou stranu města. Jen si každý den odpíchnul docházku a odpočítával dny, které mu zbývaly do třiceti let služby, aby si mohl začít užívat tučnou penzi.

Zavrtěl hlavou a za touhle oslavou lítosti v hlavě pomyslně zavřel dveře. Ještě nebyl konec, ani zdaleka. On ještě neskončil.

Padesát tři nebyl nijak vysoký věk. Pořád byl v dobré kondici, částečně protože běhal až s náboženským zápalem, ale především protože ho příroda obdařila atletickým tělem s odpovídajícím metabolismem. Měřil metr osmdesát osm, byl štíhlý, ale také měl ten typ postavy, která mu jednoduše umožňovala nabírat svaly, když se pro to rozhodl.

Drsná a pohledná tvář i fyzička mu samozřejmě samy o sobě v postupu na další příčku korporátního žebříčku nijak nepomohly. Aby se dostal výš, musel by opravdu skórovat, a přesně takovou trefou měl být Willow.

Willow – sice krycí, ale jediné jméno, které pro tohoto nechvalně známého experta na biologické zbraně měli – byl propojený s minimálně šesti různými teroristickými organizacemi na pěti kontinentech, což byl důvod, proč bylo tak důležité zajmout ho – nebo ji – živého.

Kline by raději vyrazil se svým starým týmem na misi typu seber a zdrhni, kterou pomohl zorganizovat, ale jeho nová šéfová, Rachel Culpová, mu zatrhla tipec. FBI nepošle do Mexika žádný tým.

„Až moc politiky,“ oznámila. Proti Willowovi jako cíli nemohla protestovat, ale přesunout to Raiderům od mariňáků byla srabárna, kterou si chtěla krýt záda, kdyby se něco podělalo. Klinea coby bývalého mariňáka to rozhodnutí štvalo, třebaže neměl žádné pochyby, že by si s tím Raideři nedokázali poradit.

Raideři…

Příchozí hovor mu rozvibroval jeho Apple Watch. Číslo bylo z přesměrované linky, čímž se chránila identita i lokace volajícího, ale on obě tyto informace znal až moc dobře. Byl to jeho starý přítel z Mexika, jeho nejdůvěryhodnější kontakt, Hernán Vasquez.

Aniž by zpomalil, poklepal Kline na obrazovku hodinek, aby přijal hovor, který se mu bezdrátově vysílal do AirPod sluchátek, jež měl zastrčená v uších. „Povídej.“

„Dvanáct hodin.“

Kline vysvětlení nepotřeboval. Přesně věděl, co tahle stručná zpráva naznačovala.

Během vypracovávání Willowovy operace, která byla založená z nemalé části na informacích poskytnutých Vasquezem osobně, dospěl Kline k závěru, že Willow často navštěvoval odlehlé zařízení na Yucatánském poloostrově. Bylo by to dokonalé místo na to Willowa chytit. Tedy za předpokladu, že by dopředu věděli, kdy vědec dané zařízení opět navštíví.

A právě tento údaj mu nyní Vasquez předal.

Ale bylo tady něco, co mu Vasquez neříkal. Jeho hlas byl posmutnělý, přitom měl být spíš nadšený.

Kline se na místě zastavil a žaludek se mu stáhl, jako by se ocitl ve výtahu, jenž se volným pádem řítí do přízemí. „Co se děje, Hernáne?“

Na druhé straně bylo dlouho ticho. „Asi o nic nejde, jefe.“

„Takže by o něco jít mohlo. Ven s tím.“

„Nemůžu to říct přesně. Jen z toho mám blbý pocit.“

Kline zkontroloval stromy kolem jezera. Nikdo v dohledu. Alespoň ne v doslechu. Ztěžka usedl na lavičku ve stínu jedné z vrb. Stejně už ho bolely nohy.

„Jsou to tvoje informace?“ vyzvídal Kline. „Máme mít jen jednu příležitost, takže jestli je nějaká šance, že tam nebude, nejdeme do toho.“

„To nemám na mysli,“ řekl Vasquez. „Stopa je to dobrá. Jenom… Nějak nevím. Přijde mi to až moc snadné. Jako by se někdo ujistil, že se o tom doslechnu.“

Kline to oznámení zvážil. Jednoduchost byla vždycky důvodem pro obezřetnost. Myši připadá sýr v pastičce jako snadná kořist.

Na druhou stranu měl člověk občas prostě štěstí a jen mu to připadalo jednoduché.

Dokud tohle neskončí, tak do sebe budu házet Rennie jak lentilky, pomyslel si Kline. „A co ti napovídá instinkt?“ zeptal se. „Necháme to být?“

„Ne,“ oznámil konečně Vasquez po další trýznivé odmlce. „Kdo ví, kdy se nám namane další takováhle příležitost.“

„Takže to spouštíme?“ tlačil Kline.

„Sí. Jdeme na to, jefe. Ale poslouchej. Problém možná nemusí být na mojí straně.“

„Co tím naznačuješ?“

„Naznačuju, že by sis měl hlídat záda.“

„Ty taky, hermano. Kladivo za chvíli dopadne.“

Vasquez zavěsil.

„Do prdele,“ zamumlal si Kline a otřel si z čela pot. Vasquez byl starý profík. Ten nejlepší. Dalo se na něj spolehnout, že udrží dokonalou rovnováhu mezi smělostí a opatrností. Vypustit takovou bombu za pět minut dvanáct, to neznělo jako on.

A také se vyhnul Klineově otázce. A co ti napovídá instinkt?

No, já mám instinkty taky, řekl si Kline. A není mi z nich dvakrát dobře.

Z pouzdra na běžeckém opasku vytáhl jednorázový telefon. Do budovy FBI by si ho nikdy nevzal. Nemohl riskovat náhodnou bezpečnostní kontrolu, kterou u vstupu docela pravidelně prováděl tým kontrarozvědky. Také věděl, že kontrarozvědka monitoruje všechen telefonní signál uvnitř budovy. Jednorázový telefon by se jim na obrazovkách rozzářil jako světlice za dokonale zatažené noci.

Nicméně mimo budovu a ve svém volném čase to bylo nejspíš v pohodě. Tady, kde ho nikdo nemohl zaslechnout, byl určitě v pohodě. Palcem otevřel véčkový mobil a na klávesách namačkal číslo.

Na druhé straně linky to někdo zvedl jen po dvou zazvoněních.

„Potřebuju, abys všeho nechal a něco pro mě udělal.“

„Povídej.“

„Nemáme dost času a zdaleka to není na jistotu, ale musíš to zkusit,“ řekl Kline. „Jestli to někdo zvládne, tak ty.“ Pak vysvětlil svůj plán.

„Nic neslibuju,“ dočkal se odpovědi. „Udělám, co budu moct, ale nakonec to nebude na mně, ale na tobě.“

„To vím,“ odpověděl Kline a zavěsil.

Pak se postavil, vytáhl z jednorázového telefonu SIM kartu a baterii a hodil je do jezera.

Teď mu nezbývalo než čekat.

TŘI

Kalifornie

Nemá ženu, nemá děti, nemá ani psa.

Znělo to jako špatná country písnička, ale Reddovi to přišlo jako ráj. Kdo by v životě potřeboval takový povyk?

Krom toho měl Redd, na rozdíl od toho chudáka v písničce, jednu věc, a tou byl jeho pick-up.

Byl to achátově černý Ford F-150 Raptor model 2020. Svůj vůz miloval jako bratra, kterého nikdy neměl. Byla to úctyhodná mašina a byla odrazem jeho samotného: neskutečně silná, děsivě rychlá, nezastavitelná. Aby řekl pravdu, záleželo mu na tom autě víc než na většině lidí.

Stálo ho víc než jeden roční plat – byl vychovaný tak, že musel všechno platit v hotovosti –, ale rozhodně nelitoval. Reddovi potřeby byly prosté a tužby – s výjimkou Raptoru – vlastně žádné. Byl to třicetiletý chlap a armáda se o něj postará, až od ní odejde. Kdo by s tímhle potřeboval penzijní spoření? V posledních letech sledoval vývoj trhů a raději by seskočil z letadla bez padáku, než aby dal svoje těžce vydělané peníze do tohohle Wall Street kasina.

A teď si to za klasického kalifornského rána valil po odlehlé dvouproudé okresce a v dáli se vlnil Pacifik. Nikam vyloženě nemířil, jen se projížděl. Zbývalo jim šest hodin propustky. Okno měl stažené a z rádia vyhrávala „Good Times Roll“ od Jimmieho Allena.

I když pokyvoval hlavou do rytmu, v myšlenkách se stále upínal ke cvičením na střelnici. Zvládali je dobře, ať už na ně ušil kapitán Perez jakoukoli podpásovku. Velitel se, stejně jako Redd, držel starého rčení Těžko na cvičišti, lehko na bojišti. Byli připraveni na cokoli.

Navzdory opravdovému nebezpečí se Redd téhle mise nemohl dočkat. HALO seskok – s padákem – dovnitř a ven bez jakéhokoli odporu, sebrat Willowa, dojít na místo setkání, kde je vyzvedne pár S-22 Osprey, a zpátky za hranice dřív, než si Mexičani vůbec uvědomí, že tam někdy byli.

Tuhle práci vážně miloval. Nikde si nepřipadal tak silně jako součást celku než právě u námořní pěchoty. A byl v tom dobrý. Ne. Aby byl upřímný, tak v tom byl skvělý.

Do armády šel, ještě než zaschl inkoust na maturitním vysvědčení. Nechal za sebou jedlemi prošpikované žulové hory Montany a už se nikdy neohlédl. Navzdory úžasným výsledkům testu způsobilosti pro vykonávání vojenského povolání věděl už od začátku, že chtěl k pěchotě – do té nejnižší sekce armády –, protože právě pěchota si pro nepřítele musela dojít. A taky že si pro ně tři a půl roku chodil. Na Raidery měl zálusk už od chvíle, kdy splnil zkoušky E-4 na desátníka. Pak se zapsal na přípravný kurz MARSOC / Výběrové zkoušky v Camp Lejeune.

Bez sebemenšího problému prošel třítýdenním výcvikem, který byl navržený tak, aby donutil kandidáty pochybovat o svých rozhodnutích, a zanedlouho poté pokračoval v druhé fázi přípravného kurzu, která se skládala vlastně z toho samého.

Užij si, že to stojí za hovno se stalo jeho mantrou.

A užil si každičkou minutu.

Když prošel výběrem, začala ta skutečná sranda – sedm měsíců dlouhý individuální tréninkový režim. Bylo to jako pít z hasičského hydrantu. Stal se expertem skoro na všechny aspekty speciálních operací, dostalo se mu pokročilého tréninku v odstřelování, špionáži, potápění a v jazycích. Ovládl cizí zbraně a nastoupil na školu SERE – přežití, vyhnutí, odpor, únik. Naučil se taktiky malých jednotek, prošel tréninkem na medika a střeleckou podporu. Dokonce se naučil získávání informací.

Kvůli jeho velikosti si instruktoři vytyčili cíl, že ho zlomí, ale jako skutečný mariňák improvizoval, přizpůsoboval se a překonal všechny překážky, které před něj postavili.

Když to měl za sebou, hrdě se postavil vedle dalších sedmdesáti dvou mariňáků – na začátku jich bylo 121. Pak ho přiřadili do týmu kapitána Pereze, který vyrážel na desetiměsíční misi na Filipíny.

Neměl čas zpomalit a rozhodně neměl čas na vztahy. A vlastně na ně ani nebyl moc dělaný.

Jediní dva lidé, na kterých mu kdy vážně záleželo, už byli mimo hru. Jednou za čas si stále popovídal se svým adoptivním tátou Jimem Bobem, ale osobně se neviděli od dokončení základního výcviku.

Na druhou stranu, Emily…

Myšlenky na ni vytěsnil z hlavy, zesílil hudbu a dupnul na plyn.

Zahnul za další zatáčku a zahlédl tam poslední model pick-upu Toyota Tacoma zaparkovaný na širokém pruhu za krajnicí. No, nebyl tak úplně zaparkovaný. Stál na heveru a chybělo mu levé zadní kolo. Jeho pozornost zaujalo zářivě žluté surfové prkno na korbě vozu, ale byla to ta úchvatná zrzka v kraťáskách a vršku z bikin, co mu prodloužilo vedení. Žena byla evidentně rozhozená a s rukama v bok zírala na rezervu u nohou.

Jeho první myšlenka byla, že by měl zastavit a pomoct jí. Ne protože byla zatraceně pěkná… na atraktivní ženy si dával pozor. Často si kvůli svému pěknému zevnějšku myslely, že si zaslouží speciální zacházení, a to především od mužů. Ne, nutkání pomoct jí povstalo z toho stejného místa jako jeho nutkání narukovat. Takhle by to udělal správný kovboj. Takhle ho vychoval J. B. Ve stejné situaci by pomohl i jakékoli vetché stařence.

Jeho druhá myšlenka ale vedla k misi. Co když by zastavil, kolem by projelo další auto a nějak ho smetlo ze silnice? Jí může pomoct kdokoli, kdo tu projede, ale jeho v týmu nikdo nenahradí.

Projel kolem ní.

To ale byla blbost. Bylo daleko pravděpodobnější, že by mohl zemřít při čelní srážce zpátky na I-5, než že by se zranil při výměně její pneumatiky.

„Vzpamatuj se,“ zamumlal.

Otočil se zpět.

×   ×   ×

O patnáct minut později už měl Redd celé náhradní kolo zašroubované na místě a píchlé kolo hodil vedle surfového prkna na korbu Tacomy.

„Ani nevím, jak vám poděkovat,“ řekla žena. Představila se jako Sammy. Otevřela kabinu, natáhla se pro kabelku a vytáhla z ní peníze. „Nechte mě vám aspoň něco dát.“

Redd zavrtěl hlavou. „O nic nešlo. Vážně.“

Usmála se na něj a odložila kabelku. „Prostě nemůžu uvěřit, že jsem nechala telefon doma. Jsem blbá. A pak ta píchlá guma. Člověk by řekl, že bych měla vědět, jak ji vyměnit.“

„Od toho máte asistenčku,“ odpověděl. „Ale ta je vám asi k ničemu, když u sebe nemáte telefon.“

„Nemůžu vás nechat odejít s prázdnou. Je skoro čas na oběd. Co takhle, že bych vás pozvala?“

„Ne, vážně ne. Je to v pohodě. Měl bych vyrazit.“

„Podívejte, moje Airbnb je kousek dál po téhle silnici, asi pět minut odtud. Mohla bych vás aspoň pozvat na pivo? Pivo pijete, nebo ne?“

Pivo znělo skvěle, ale Redd si nebyl jistý, jestli je to dobrý nápad. Jedno pivo mívalo tendenci měnit se v několik piv.

Sammy ho ale překvapila. Byla moc milá, a to stačilo k tomu, aby Redd přestal být ostražitý. Za jejíma zelenýma očima tančil intelekt.

„Nechci se vnucovat,“ řekl nesměle.

Sammy naklonila hlavu na stranu. „Jste z armády?“

Ta otázka ho překvapila. Jako většina členů speciálních jednotek nejvyšší úrovně měli i Raideři volnější standardy pro udržování zevnějšku. I když nebyl přímo neupravený, měl slušně udržovaný plnovous a tmavě hnědé vlasy si nechal narůst znatelně delší, než byl klasický vojenský ježek. A na rozdíl od většiny mariňáků svou příslušnost ke sboru nedával na odiv tričky nebo nálepkami na nárazníku. „No, jo. Tedy, ano, madam. Jsem u pěchoty.“

„Já to věděla. Vždycky to uhádnu. Můj děda byl mariňák. Bojoval ve Vietnamu. V 68. ho zranili u Khe Sanh.“

„Bůh mu žehnej. Daří se mu dobře?“

„Zemřel před několika lety. Agent Orange.“ Pokrčila rameny. „Hrozně mi chybí.“

„To je mi líto.“

„Kdyby byl pořád naživu, pěkně by mě seřval, kdybych nepozvala žíznivého mariňáka na jedno. Co vy na to?“ Znovu se usmála a ukázala zuby bílé tak, že jej téměř oslnily. „Nežádám vás o ruku. Jen se mnou skočte na jedno. Nerada komukoli cokoli dlužím.“

J. B. naučil Redda, že kovboj ženu nevyužívá… a ani nikoho jiného. Ona mu ale očividně koupit pivo chtěla. Možná, že když řekne ano, udělá jí službu. Popravdě, říct ne by bylo tak trochu neslušné.

Redd se podíval na hodinky. Zpátky na základně se nemusel hlásit ještě dalších pět a něco hodin. Kolik času by mohlo zabrat jedno pivo?

Pokrčil rameny. „Dobrá, nerad bych zklamal vašeho dědečka.“

Sammy se rozzářila. „Díky. Moc to pro mě znamená.“ Otevřela dveře svého pick-upu. „Jen jeďte za mnou.“

Zatímco pozoroval, jak její pevné tělo vklouzlo do kabiny, pocítil náhlé bodnutí. Tohle nechtěl. Nehledal žádný vztah a o románek na jednu noc taky neměl zájem.

Ale zase, nabízela jen jedno pivo.

Že jo?

ČTYŘI

Mexiko

Nadrotmistr Scott Miller zkoumal uličku C-130 Hercules a bezděčně počítal hlavy.

Nešťastná třináctka, pomyslel si. Nebyl zrovna pověrčivý, ale při pohledu na nerovnoměrně srovnané zástupy ze sebe nemohl setřást takovou netypickou zlou předtuchu.

Kde jste, Redde?

Ke svolávačce došlo jen dvě hodiny před plánovaným časem návratu k jednotce a více než polovina týmu už byla buď v ubikaci týmu, nebo na cestě. Zbytek se ukázal do třiceti minut, s výjimkou Redda. Nezareagoval na první zavolání, ani na následné hovory a textovky.

U běžné jednotky by Miller dávno vyslal pobřežní patrolu, aby ho dotáhla zpátky, ale Raideři takhle nefungovali. Byli to dospělí chlapi, profesionálové a žádná zatoulaná děcka, co by potřebovala chůvu na hlídání. Pokud se Redd nevyhnutelně zdržel, muselo to mít nějaký důvod. Murphyho zákony pracovaly na domácí frontě stejně jako na bojišti. Redd se nakonec ukáže, ujistil Miller kapitána Pereze. Nezklamal by je.

Redd se ale nakonec neukázal, a protože čas propustek vypršel, byli nuceni učinit dvě obtížná rozhodnutí: jestli pokračovat s misí a jestli nahlásit Redda jako NA – neautorizovanou absenci.

Pokud Redd neleží mrtvý v příkopu, NA by nejspíš ukončila jeho kariéru ve speciálních jednotkách. Perezovi a Millerovi by to taky neprospělo. Oba se s důsledky vypořádají později, až budou mít v rukou Willowa.

Miller si v hlavě procházel přehled mise. V porovnání se scénáři, na které trénovali, vypadalo provedení jednoduše – nebo alespoň tak jednoduše, jak může vypadat noční HALO seskok z letadla. Jakýkoli seskok je riskantní, ale seskok z vysokého letu s nízkým bodem otevření padáku dodával Murphyho zákonům volné pole působnosti. Akutní horská nemoc a dekompresní nemoc mohly bez varování zasáhnout i ostřílené skokany. Dlouhý volný pád měl tendenci zpomalovat reflexy, což by mohlo u operativců vést k zaváhání na zlomek vteřiny v okamžiku, kdy je třeba otevřít padák. Část rovnice ohledně nízkého otevření padáku nechávala jen děsivě malou možnost odchylky. Pokud selhal hlavní padák, nemuselo zbývat dost času na použití záložního.

A nehody se stávají. To se stává, by mělo být druhým mottem mariňáků a mělo by být rozklepanou, adrenalinem hnanou rukou vyškrábáno hned pod Semper fi.

Dle těchto počtů by Reddova absence neměla mít na misi výrazný dopad. I tak to ale Millerovi připadalo jako zlé znamení.

Co když Redd vážně leží mrtvý někde v rigolu?

Hlas ve sluchátkách oznámil: „Dvě minuty.“

Miller zbytečně pokývl hlavou a předal zprávu zbytku týmu. „Jdeme na to, slečinky!“

×   ×   ×

Hernán Vasquez stál u krajnice vedle svého Jeepu Cherokee a na očích měl jako přilepené brýle pro noční vidění. Krajina tu byla převážně placatá a místo, kde stál, bylo jen o deset metrů výš než půl míle vzdálený areál. Byl to ale ten nejlepší výhled, který zvládl najít.

O tři hodiny dříve pozoroval, jak do areálu vjel malý konvoj nákladních vozů a SUV. Od té doby byl uvnitř klid.

Stejně tak venku.

To se ale mělo změnit.

Malé temné stíny řítící se k zemi prostým okem vidět nemohl, ale potom rozkvetly v šedozelené květy padáků mariňáckých Raiderů a líně se vznášely nad polem. Jeden po druhém dopadli mariňáci na zem a vypadalo to, že zmizeli stejně rychle, jako se objevili.

Když sprintovali vpřed ve formaci úkryt-pohyb, sledoval je, jak nejlépe dovedl. Pohybovali se jako duchové, postupovali ke kraji potemnělého areálu a pak zmizeli uvnitř. Vasquez zadržel dech a čekal, že se nocí ponese zvuk násilí, ale nic se nestalo. Žádné výstřely, žádné exploze. Dokonce ani bliknutí nějakého světla.

Až moc potichu, pomyslel si.

Uteklo několik minut. Vasqueze začínaly z civění do monochromatického displeje dalekohledu pálit oči, ale neodvážil se odtrhnout zrak. Konečně se na jinak nehybné obrazovce něco pohnulo. Duchové opouštěli areál a vraceli se zpět k poli.

Čtrnáct duchů, každý vzdálený od toho druhého pět metrů.

Čtrnáct dovnitř, čtrnáct ven.

Kde byl zajatec? Kde byl Willow?

Vasquezovi vyletělo srdce až do krku.

Jako by okamžik potřeboval zesílit jeho hrůzu, narušil ticho vzdálený hukot motorů letadel. Dalekohledem přejel po horizontu a konečně spatřil infračervená světla dvou nízko letících V-22 Ospreyů, které letěly těsně nad zemí, aby se vyhnuly mexickým radarům. Ospreye nebyly ani letadly, ani vrtulníky, ale mohly sloužit jako obojí. Když měly své dva obrovské rotory namířeny vzhůru, mohly vzlétnout a přistát jako přepravní vrtulníky. Když byly rotory vytočeny vpřed, mohly Ospreye létat rychlostí 500 kilometrů v hodině – vysoko nad zemí dokonce rychleji.

Když tihle dva ptáci přilétali, jejich piloti vytočili rotory vzhůru, aby mohli hladce přistát, a Vasquez si toho nevšiml, dokud nebylo po všem. Jeden z letounů se dál vznášel ve vzduchu, asi třicet metrů nad zemí, a hlídal okolí, zatímco druhý přistál a otevřel svou nákladovou rampu, aby Raideři mohli na palubu. Přestože byli maskované postavy v krajině téměř nezpozorovatelné, Vasquez dokázal v jejich pohybech přečíst zklamání. Mise nebyla úspěšná.

Vasquez věděl, že by měl vyrazit a vplout do stínů přesně tak jako mariňáci, ale dál se díval do dalekohledu a zoufale se snažil najít něco, co by mu dodalo naděje. Možná se Raideři v letounu shromáždili jen na tak dlouho, aby předali nějaký klíčový fyzický kus informací, a vrátí se zpátky do areálu, aby odtamtud Willowa vytáhli…

Ale když nastoupil i poslední muž, tep motorů přešel do hlubšího tónu a Osprey se opět začal zvedat k nebi. Odlétali. Nebylo o tom pochyb.

Zničehonic se Vasquezovi jako pár ostrých nehtů do očí zarylo světlo. Reflexivně ucukl a strhl si brýle pro noční vidění z očí. Příliš pozdě. Už došlo k poškození. Jeho viděním problikávaly dlouhé zelené pruhy, ale všude kolem byla jen tma. O okamžik později se nebe rozzářilo a vznášející se Osprey se proměnil v ohnivou kouli.

Zadunění startu reaktivního granátu dosáhlo k jeho uším skoro ve stejnou chvíli, ale nebylo to nic v porovnání s hromobitím následujícím zničení letounu. Zatímco na zem pršely ohnivé trosky, z protějšího rohu pole vylétly další dvě rakety a druhého Ospreye probodly dřív, než se stačil zvednout od země.

Vasquez se zapotácel vzad a jednou rukou šátral po kapotě svého jeepu.

„Ne,“ zašeptal. „Ne. Ne. Ne!“

„Až moc snadné,“ řekl Klineovi. „Jako by se někdo ujistil, že se o tom doslechnu.“

Proč nevěřil vlastním instinktům? Willow připravil past a oni mu do ní všichni spadli. Čtrnáct mariňáků po smrti. Jeho vlastní krytí je skoro určitě v tahu.

To poznání v něm zajiskřilo jako úder blesku. Musím zmizet.

Když se ale natáhl ke klice vozu, vycítil kolem sebe pohyb. Sáhl pro pistoli v pouzdru u pasu, ale než mohl uvolnit koženou přezku, něco mu narazilo do zátylku a pak už nebylo nic.

PĚT

Wellington, Montana

Anastasia Petryková Montanou opovrhovala. Byla to, podle jejího mínění, Sibiř Ameriky.

Na Sibiři nikdy nebyla – dokonce ani nevyjela z Oděsy, než ji její manžel Viktor vzal za prací do zařízení pro biologický výzkum –, ale její stará bábuška jí vyprávěla příběhy ze svého mládí, kdy vyrůstala pod sovětskou nadvládou a neustálou hrozbou vyhoštění do nějakého mrazivého gulagu na divoké Sibiři. Znělo jí to dost jako Montana.

Samozřejmě, že nebyla vyhoštěna. Ona a Viktor tu byli ze své vlastní vůle a, popravdě, jejich zaměstnavatel jim to slušně kompenzoval. Jen jsem si Ameriku takhle nepředstavovala, pomyslela si, když se opřela lokty o bar a prohlížela si skleněného panáka před sebou. Co nějaký noční život? Restaurace? Obchoďáky? Dokonce i v Bozemanu, který byl dobrou hodinu autem, toho nebylo moc na výběr. Wellington, hlavní město okresu Stillwater, byl jen obydlenou zatáčkou uprostřed krásného ničeho. Byl to ten typ místa, na který narazíte buď náhodou, nebo vám o něm někdo řekne. Těch několik málo obchodů, co tu přežilo, s radostí udržovalo věci při starém, jak dlouho jen šlo. Město mohlo nabídnout tak leda pár obchodů s oblečením a lokál U Spadyho.

U Spadyho byl místní oblíbený podnik, jak jí bylo řečeno, což znamenalo dobrou whiskey, čerstvé steaky a absenci turistů. Ana si nebyla úplně jistá, proč se to poslední bralo jako výhoda, ale minimálně ty první dvě věci seděly.

U Spadyho to bylo… Řekla by, že jediné vystihující slovo by bylo malebné. Z interiéru obloženého dřevem ve stylu montanského srubu na vás shlížely zaprášené trofeje grizzlyů, wapiti, losů a jelenů, jako porota pobité zvěře soudící zločiny a přečiny opilých lidí pod sebou, a to včetně dvou Ukrajinců. Starý jukebox napojený na reproduktorovou sestavu s prostorovým zvukem vyhrával klasické country, většinou Hanka Williamse, Johnnyho Cashe a někdy se do mixu přihodil i Gene Autry.

Ona a Viktor se rozhodli raději si sednout na bar než čekat na stůl. Navzdory umístění podniku byla hospoda v pátek večer narvaná. Nejspíš proto, že tu byly drinky za tři dolary, kterých už do sebe Viktor s Anou hodili několik.

Jak Viktor řekl, zasloužili si něco pěkného.

Práce je oba pohltila na jedenáct měsíců v kuse, a když už jim rozvrh konečně dovolil na týden zmizet – a dopřát si už příliš dlouho odkládané líbánky –, příležitost chytili za pačesy. Dnes to byl poslední večer, kdy se můžou uvolnit. Zítra budou muset zase zpátky ke strojům.

Přestože si svou dovolenou užili, myšlenky na práci je nikdy úplně neopustily. I když si oba navzájem na práci stěžovali, pravda byla taková, že je tenhle projekt naprosto pohltil. Práce to byla vzrušující – nejmodernější záležitosti s příslibem skutečně pomoct světu – a fakt, že pořád zbývalo překonat několik překážek, jim připadal skoro jako osobní potupa. Viktor byl první, kdo vytáhl problém, se kterým se oba v laboratoři potýkali.

Ana se nervózně rozhlédla. „Dávej si pozor, o čem mluvíš,“ upozornila ho. „Někdo by tě mohl zaslechnout.“

Viktor odmítavě mávl rukou. „Skoro neslyším sám sebe,“ téměř zakřičel, ale přešel, jak si Ana všimla, do jejich mateřské ukrajinštiny. Všechen ten nasosaný alkohol mu rozvázal jazyk, a tak se začal vyjadřovat k tématu, o kterému přísahali bezpodmínečně mlčet.

Anastasie cítila, jak jí vzadu na krku vstávají vlasy. Možná to byl jen studený vítr foukající od dveří. Byla sice polovina května, ale venku zlehounka sněžilo. „Viktore, vážně si myslím, že bys o tom neměl mluvit takhle na veřejnosti.“

Zarudlé oči jejího muže se zúžily. „Proč? Nikdo nám tu nerozumí,“ zadrmolil. Slova se mu z pusy táhla jako sirup.

„Odporuje to bezpečnostnímu protokolu. Nechceme se dostat do potíží.“ V jejich vztahu byla vždycky ona tou obezřetnější, a to v laboratoři i mimo ni. Také byla ta chytřejší. Rozhlédla se po místnosti tak rychle, až se jí zamotala hlava, a zaregistrovala pohled jednoho postaršího kovboje s knírem ve tvaru podkovy.

Rychle se odvrátil, jako by se styděl.

Nebo se cítil provinile.

„Viktore…“

„Chceš ještě jednu rundu?“

„Myslím, že bychom měli jít.“

„Nevím, jestli zvládnu řídit. Co takhle nejdřív trochu kafe?“

Zamračila se a trhla bradou směrem ke staršímu muži, který se právě zvedl ze své kóje, opřel se o hůl a počítal bankovky, které pokládal na stůl.

Viktor se otočil na stoličce, aby se podíval, co jí tak polekalo. „Co se děje?“

„Ten chlap. Myslím, že nás slyšel.“

„Tak nás slyšel. Myslíš si, že tu nějakej blbej kovboj umí ukrajinsky?“

Anastasie přimhouřila oči. „To nevím.“

„Není to možný! Celej den kecá s krávama, a tady v Montaně nejsou žádný ukrajinský krávy. Přestaň bejt paranoidní.“

Anastasie sledovala toho postaršího muže, jak se šinul ke dveřím. „Zaplať.“

„Proč? Chci ještě kafe.“

Přešla do angličtiny. „Zaplať.“ Postavila se.

„Kam jdeš?“

Ignorovala ho, přešla k jukeboxu a předstírala, že si prohlíží seznam písní. Ve skutečnosti se ale pokradmu dívala z okna. Zahlédla toho starého muže, jak se s obtížemi souká do omláceného Fordu F-250. O chvíli později si k uchu přiložil telefon. Anastasii zrychlil tep.

Skoro vyskočila z kůže, když jí na rameno Viktor položil ruku. „Tobě se ta hudba nelíbí, že ne?“ zeptal se jí ukrajinsky. Dokonce i opilý věděl, že ho místní nesmí slyšet urážet jejich hudbu.

„Podívej,“ řekla a ukázala k oknu. Pick-up zrovna vyjížděl z parkoviště, ale starého muže uvnitř bylo vidět dobře a stejně tak i telefon natlačený pod okraj jeho stetsonu.

„Co? Zase ten starej chlap?“

„Říkám ti, že nás slyšel. A že nám rozuměl.“

„Tomu nevěřím.“

Chytla ho za paži. „Ale co když mám pravdu?“

Viktor na okamžik zvážil její otázku a jeho výraz rychle vystřízlivěl. „Musíme to oznámit.“

„Ty volej, já budu řídit.“ S pitím si dokázala poradit lépe než její manžel, takže dávalo smysl, že si za volant sedne ona, ale ve skutečnosti chtěla řídit, protože se toho telefonátu obávala. Tohle narušení bezpečnosti bude mít své důsledky.

Zatlačili do skleněných dveří a vyšli ven na ledový vzduch. Co předtím vypadalo jen jako prašan, jim teď připadalo jako ledové jehličky bodající je do tváří. Ana vklouzla na sedadlo řidiče a Viktor začal vytáčet firemní pohotovostní linku. Zatímco čekali, až se hovor spojí, přemýšlela nad tím, jestli by nebylo lepší, kdyby se o to přeci jen nepostarala ona. Řízení v opilosti bylo nebezpečné, to ano, ale jestli to Viktor podělá, jestli řekne jen jedno špatné slovo… tak to mají spočítané oba.

ŠEST

Kalifornie

Matthew Redd byl pro okolní svět mrtvý.

Nebo si tak alespoň pod prvními teplými slunečními paprsky na své tváři připadal. Byl to vjem, který ho donutil uvědomit si, že se teprve teď začal skutečně probouzet. Tak nějak.

Myšlenky v hlavě se mu začaly rozplétat, ale ať se snažil, jak chtěl, oční víčka od sebe odlepit nedokázal. Byl tak unavený…

„Že je někdo až moc unavený, to je jen kec,“ říkával mu J. B., když ho každý den budil ještě před úsvitem, dokonce i v neděli, aby pracovali na ranči.

Jedenáctiletému klukovi to připadalo jako dost drsná lekce, ale tahle získaná sebekázeň mu později dobře posloužila.

Tak proč máš pořád zavřené oči, mariňáku?

Cítil, jak sklouzává do temné studny a jeho mysl se v bezvědomí upnula k jedinému bodu. Byl tak unavený…

„Srát na to,“ zamumlal.

Ještě pořád na zádech si dlaněmi přikryl obličej a začal si protírat oči, dokud je nedokázal omámeně otevřít. Mrknul a na chvíli nebyl schopen zaostřit. Pohled měl stále rozmazaný a sluneční záře nijak nepomáhala s bolestí hlavy bouřící uvnitř lebky.

Jako přes vazelínu zahlédl pomalu se otáčející větrák u stropu.

Kde to jsem?

Do nosu ho udeřila povědomá dámská vůně.

Žena. Ta ženská. Viděl její tvář, její měděné vlasy a zelené oči.

Jak že se jmenovala? Sandra? Ne. Sammy.

Paměť se mu vracela v útržcích. Malý domek na pláži… Sammyno Airbnb.

Jel tam za ní, přijal její pozvání dál, ale pivo odmítl. „Sklenka vody mi bude stačit,“ stál si za svým. „Musím se za chvíli hlásit do služby.“

Nejspíš jí to neměl říkat – kvůli bezpečnosti operací –, ale připadalo mu to jako ten nejslušnější způsob, jak odmítnout nabízené pivo.

„Co takhle Colu?“

„Cola by bodla,“ svolil. „Alespoň, pokud mi jí neříznete trochou Jacka.“

Donesla mu z lednice plechovku a nalila ji do skleničky s ledem. Byl by se spokojil jen s plechovkou, ale budiž.

A pak… pak co?

Nemohl to z paměti vůbec vydolovat.

„Počkat. Kolik je hodin?“

Sotva posbíral energii na to, aby otočil hlavou na polštáři a pozvedl si zápěstí blíž k obličeji. Přes mlhu jen tak tak rozeznal číslice na displeji svých G-Shocků.

8:37 ráno.

Panika mu do krevního řečiště vypustila adrenalin a vyčistila mu myšlenky, nicméně bolehlav stále zůstával.

„A do prdele!“

Spadl z postele, ale zvedl se na jeden loket, a až teprve teď si uvědomil, že je pořád stejně oblečený.

„Telefon. Kde mám…?“

Dveře do ložnici se rozlétly.

Do místnosti vrazily tři mohutné postavy v maskáčích a výsadkářských přilbách, v rukou něco, co Reddovy zakalené oči považovaly za poloautomatické pistole.

Druhá dávka adrenalinu ho skoro kompletně probrala a hlavou mu bleskla jediná myšlenka.

Komando.

Na vratkých nohách skočil po prvním muži, který prošel dveřmi. Jestli ho přišli zabít, tak s sebou vezme aspoň jednoho z nich. Nebylo to rozhodnutí. Byl to instinkt. Zabijácký instinkt.

Prvního operativce Reddův přímý útok zaskočil a zaváhal, než zmáčkl spoušť.

Velká chyba.

Reddova pěst mu narazila do obličeje jako kovadlina, odhodila jej zpátky na dva další muže a Redd je tak zastavil v postupu dřív, než vůbec mohli projít dveřmi.

Redd máchnul druhou pěstí, narazil s ní prvnímu muži těsně pod bradu a zaklapnul mu čelisti. Muži přes rozlámané zuby uniklo zavytí plné krve.

Další dva muži však pokračovali dál, jako by se přidávali v ragby do mlýna. Jeden z mužů obejmul velkýma rukama Redda kolem pasu; druhý se po Reddově nekryté lebce ohnal pažbou své zbraně. Přestože byl znehybněný, dokázal Redd sklonit hlavu, a tak ho úder, ačkoli bolestivý, neomráčil. Ve skutečnosti měl naprosto opačný účinek. Poháněn vztekem Redd chytnul ruce, které ho držely na místě, a oderval je od sebe tak snadno, jako by si sundal pásek. Pak, zatímco pořád držel muže za zápěstí, zatočil jím kolem sebe a vrazil s ním do třetího útočníka. Když se jejich lebky setkaly, ozvalo se hlasité buch a oba muži letěli přes celou místnost.

Pak se do ložnice vrhnul čtvrtý muž a okamžitě vystřelil.

Do Reddovy široké hrudi se jako rybářské háčky zasekly dva ostny. Věděl, co přijde dál, ale než ze sebe stihl dráty servat, projelo jím padesát tisíc voltů.

Celé jeho tělo se zmítalo v jedné bolestivé křeči. Jako mrtvý se skácel dozadu, tvrdě narazil do dřevěné podlahy a od nebezpečného rozražení lebky ho uchránila jen umělá ovčí kůže ležící uprostřed místnosti.

Ještě, než se jeho svaly mohly uvolnit, projel mu tělem druhý impulz. S jeho osmi procenty tělesného tuku toho na sobě Redd neměl moc, co by mohlo výboj odizolovat. Když se stále ještě třásl, ucítil Redd, jak ho otáčí něčí silné ruce. Další muž mu nepříliš šetrně svázal ruce za zády páskou, a aby mohl zabrat, opřel se Reddovi o páteř kolenem.

„Proč mi to děláte?“ zkusil říct Redd, ale se svaly stále ještě v křeči a ústy plnými umělé vlny z něj vyšla slova nesrozumitelně.

„Jste zatčen,“ řekl ten muž a pak se sklonil tak blízko, až Redd v jeho dechu ucítil zatuchlý smrad tabáku. „Doufám, že se zrádci jako ty pořád věší.“

SEDM

Redd nespal. Spíš byl celou noc v bezvědomí, ze kterého se občas na krátkou dobu probíral. Tvrdé lůžko vojenského vězení to nijak nezlepšovalo. Stejně tak mu k uvolnění nepomohla ani naražená žebra nebo menší bití, kterého se mu dostalo ve formě tvrdého zacházení pobřežní patroly. Svaly ho pořád bolely od silných kontrakcí způsobených taserem… bylo to sice lepší, než co by mu byla provedla kulka, ale v tuhle chvíli to tak nevnímal.

Jo, všechno ho docela slušně bolelo, ale horší bití už zažil od všelijakých blbů a drogových kamarádíčků, co si během let jeho máma přitáhla do jejich domova v různých přívěsech.

Tyhle myšlenky odsunul stranou. Díky Bohu, že tyhle vzpomínky na dětství z doby, než se ho ujal J. B., vylézaly na světlo jen vzácně.

Vyčerpané, hladovějící a bolavé tělo se dožadovalo spánku. Jeho hlava s tím ale nesouhlasila. Zrada bylo docela vážné slovo a obvinění, které by vám mohlo zajistit doživotí ve věznici – nebo hůř. Redd se na to díval tak, že zrádce bylo asi to nejhorší slovo v jakémkoli jazyce. Nebylo nic horšího, a to ani zbabělec. Občas člověk nezvládl bitvu – kvůli chemii mozku, špatným nervům, kdo to sakra může vědět? – a dokonce i ti nejodvážnější muži zjistili, že se přes ně může za špatných okolností převalit vlna zbabělosti. Už to viděl na vlastní oči.

Zrada ale byla volbou. Zradit všechno, za co vaši přátelé bojovali, krváceli, a občas i umírali, bylo rozhodnutí. Byl to neodpustitelný hřích.

Hřích, z něhož ho obvinili.

Nikdo mu neřekl, co se stalo. Dokonce ve své cele bez oken ani nevěděl, kolik je hodin. Měl ale tušení, co se za tím nařčením skrývá.

Stalo se něco hrozného.

Tým dostal zelenou, došel si pro Willowa… a pak se něco vážně posralo.

Proč by ho jinak obvinili ze zrady?

Ležel na svém lůžku a představoval si tisíce různých scénářů, při kterých se věci pokazily a jeho bratři zemřeli. Chtělo se mu z toho zvracet. Když ho přemohla únava, chytla ho pod krkem sebenenávistná vina a přiškrtila ho opět k vědomí.

Sammy.

Ta holka ho zdrogovala. Byl si tím jistý.

A pak? To jí všechno vyžvanil? Pověděl jí o misi? Odhalil detaily operace?

Pokud se na škole SERE něco naučil, tak že všichni nakonec promluví, především pokud jsou pod vlivem exotických farmak.

Na misi se přihodilo něco špatného. Někdo nejspíš umřel.

Měl jsem tam být. Mohl jsem je zachránit…

Snažil se utnout hlas vlastní viny, který mu zněl v hlavě. Přestaň se soustředit na to, čeho se bojíš nejvíc. „Strach zabíjí myšlení.“

Ten citát miloval od chvíle, kdy poprvé přečetl Dunu.

Strach je tím, co odděluje zvířata od lidských bytostí. Zvíře by si ukousalo nohu, aby uniklo z pasti, ale člověk – nebo alespoň podle definice mystiků z toho románu – si je vědom, že strach situaci jen zhoršuje.

Nadhled. Nezapojuj emoce.

Pozoruj, zorientuj se, rozhodni se, jednej.

Ale co když se něco vážně pokazilo? Co když se to podělalo, protože jsem tam nebyl?

Opět ho pohltila vina. Na každý pád tam měl být.

Padnul na tvrdé lůžko, zavřel oči a urputně si přál, aby byl někde jinde. Nepovedlo se.

Tahle noční můra se kolem něj valila jako silný proud a znovu ho stáhla pod hladinu.

×   ×   ×

Škvárobetonová výslechová místnost byla stejně spartánská jako zbytek vojenského vězení, dokonce snad ještě víc strohá, pokud to vůbec bylo možné. Čerstvě vytřená podlaha byla stále vlhká a stoupal z ní pronikavý čpavý zápach dezinfekce. Redda posadili ke stolu uprostřed místnosti. Ruce v poutech měl připevněné ke kruhu přivařenému uprostřed stolu.

Čistě ze zvyku se pokusil postavit, když do místnosti vešel velitel pluku, plukovník Olson, společně s dalším menším důstojníkem středního věku a výraznými asijskými rysy, který byl oblečen v bílé námořnické uniformě. Jeden z členů pobřežní patroly vrazil Reddovi židli zezadu do nohou. „Sedej, zrádče,“ zavrčel.

Olson a ten další muž přistoupili ke stolu a posadili se naproti Reddovi. Jako první promluvil námořní důstojník. „Seržante, jsem komandér Kim z námořní prokuratury. Budu dozorovat váš případ. Než začneme, musím vám oznámit, že na základě Článku 31 Jednotného zákoníku vojenské justice máte právo…“

„Znám svá práva,“ oznámil Redd opatrně.

Kimovi rty se zachvěly něčím, co snad mohl být úsměv. Poté se natáhl a zapnul malé nahrávací zařízení před sebou. Přečetl základní informace jako jméno, místo a datum a pohledem přejel k Reddovi. „Žádáte o právní zastoupení?“

„Nepotřebuju advokáta. Neudělal jsem nic, co by potřebovalo obhajobu, snad krom toho, že jsem blb.“

„Člověk, který zastupuje sám sebe, má za klienta hlupáka,“ řekl Kim. „Abraham Lincoln.“

„Popravdě neexistuje důkaz, že by to Lincoln někdy prohlásil,“ kontroval Redd. „Nicméně s naprostou jistotou řekl: ‚Buďte odhodláni k čestnosti za každé situace; a pokud nemůžete dle svého uvážení být čestným obhájcem, pak se odhodlejte k tomu, nebýt obhájcem, ale být čestným člověkem.‘“

Plukovník Olson se naklonil dopředu. „Jste si tím jistý, synku? Jste v tom až po uši.“

Redd přikývl. „Ničeho jsem se nedopustil, pane. To přísahám.“

Olson na to zareagoval pozdvižením obočí, ale nic neřekl.

Ticho narušil Kim. „Seržante Redde, byl jste NA, když se zbytek vašeho týmu zúčastnil jedné klíčové operace. Můžete své jednání vysvětlit?“

„Nejednalo se o neautorizovanou absenci, pane. Alespoň ne v tom smyslu, že by byla mým úmyslem. Jak jsem řekl ve svém prvním oznámení: jel jsem k sobě domů, když jsem na silnici zahlédl slečnu s píchlou pneumatikou. Vypadala, že potřebuje pomoct, tak jsem zastavil.“

„Řekl jste, že se jmenovala Sammy? Příjmení nemáte?“

„Žádné si nevybavuji, pane.“

„A nikdy před tím jste se nesetkali?“

Redd se podíval po plukovníkovi. Olson byl jedním z nejpříkladnějších mariňáků, které kdy potkal. Měl na svém kontě víc seskoků s padákem než kterýkoli jiný důstojník na základně a během svých šesti dlouhodobých bojových misí získal množství řádů včetně Námořního kříže a dvou Purpurových srdcí. Nějak si během toho všeho našel čas získat doktorát z historie na Cambridgi. Pokud by plukovník Olson vedl steč na brány pekelné, následovala by ho celá První divize a Redd by byl v čele hned za ním. Byl to právě Reddův obdiv k tomuto veliteli, který ho pod plukovníkovým chladným a pronikavým pohledem Olsonových zářivě zelených očí připravil o kuráž. Viděl v něm směs opovržení a lítosti, a ani jedna z těchto emocí se Reddovi nezamlouvala.

„Ne, pane,“ pokračoval Redd. „Nikdy dřív jsem ji ani nezahlédl.“

„Přesto jste vystavil celý svůj tým riziku tím, že jste zastavil, abyste pomohl cizímu člověku vyměnit kolo? Očekáváte, že budeme takovému příběhu věřit?“

„Nemůžu vás jakkoli přimět, abyste něčemu věřili. Můžu vám jen říct pravdu. Píchla. Potřebovala pomoc. Byla to silnice uprostřed ničeho. Zachoval jsem se čestně.“

Kim pokrčil rameny. „Jen škoda, že po této ‚Sammy‘ není ani stopy.“

To Redda nijak nepřekvapilo. „To Airbnb…“

„Bylo pronajaté na vaše jméno a zaplacenou vaší debetní kartou. Předpokládám, že jste to považoval za vhodné místo, kde chvíli přečkáte, zatímco zbytek vašeho týmu padne do pasti, kterou jste na ně pomohl nastražit.“

Tak o tohle šlo. Potvrdil Reddovu nejhorší obavu. Zakroutil se na židli a zachřestil řetězy. „Co se jim stalo?“

„Vy tu otázky nepokládáte, seržante. To já,“ prohlásil Kim a přimhouřil oči. „Vy tu jste od toho, abyste na ně odpovídal.“

Redd se rychle podíval na plukovníka Olsona. Na rozdíl od advokáta z JAGu byl Olson bojový důstojník. Chápal, co Redd prožíval. Redd mlčky prosil, aby mu jeho velitel pluku něco řekl o misi i jeho týmu, ale dostalo se mu jen ledového pohledu.

„Takže vy tvrdíte, že jste zastavil kvůli ženě, kterou nemůžeme najít, abyste jí pomohl vyměnit kolo,“ pokračoval Kim.

„Ano, pane.“

„Ale pak jste nejel domů.“

„Ne, pane.“

„Proč ne?“

„Chtěla mě pozvat na pivo.“

„U sebe doma?“

„Ano, pane.“

„To bylo… v kolik? V poledne? Běžně tou dobou pijete víc piva, seržante?“

„Pivo jsem odmítl, pane. Místo toho jsem si dal colu. Namouduši, pane, takové holce se těžko říká ne.“ Redd se zvládl nesměle usmát.

„Takže jste doufal, že si vrznete, je to tak?“

„Nevím. Možná? Byla milá. Říkala, že její děda byl mariňák ve Vietnamu. Byla vážně neodbytná.“

„A pak?“

„Pak mi nalila colu. Sedli jsme si, povídali…“

„Povídali? O čem?“

Redd našpulil rty. Věděl, že on a Sammy si o něčem povídali, všechno, co spolu probírali, mu teď připadalo jako ze sna. „Nevzpomínám si. Popíjeli jsme colu a další věc, co si pamatuju, je, že jsem se probudil v její posteli.“

„Nic dalšího?“

„Ne. Nic. Ani si nepamatuju, jak jsem odpadl.“

„Co naznačujete? Tvrdíte, že vás tahle tajemná žena zdrogovala?“

„Je to jediné možné vysvětlení. Je to, jako by mi někdy vystřihnul velkou část filmu.“

„Pokud vaše časová osa sedí, tak to znamená dvacet hodin vašeho ‚filmu‘,“ řekl Kim. „Vtipné ale je, že jste poté, co jsme vás sem přivezli, prošel analýzou moči. Toxikologie vašeho těla nic nenašla. Ani drogy, ani alkohol.“

„Ale mohla mě zdrogovat.“

„Také vás mohli unést mimozemšťané, ale pochybuji o tom. Řeknu to znovu. Rozbor nevykazoval žádné známky drog ve vašem těle.“

Poprvé za celou dobu výslechu si Redd začal připadat skutečně zmateně. „Tak proč si nic nepamatuju?“

„To řekněte vy mně.“

„Jak bych vám mohl říct, proč si něco nepamatuju, když si nic nepamatuju?“

Kim se soucitným úsměvem zavrtěl hlavou. „Slyšíte se, seržante?“

Redd ztratil naději. Co se mu vlastně stalo?

Kim hlasitě vydechl nosem a uvolnil se. Když se naklonil nad kovový stůl, lehce se pousmál. „Myslím, že víte, co se stalo, seržante. Možná tam byla nějaká Sammy, ale nemyslím si, že jste ji potkal někde na silnici. Myslím, že jste ji potkal někde v baru. Chtěl jste ji okouzlit, a tak jste se začal chvástat. Začal jste povídat o úžasných Raiderech, o tom, že jste drsný specialista, a že půjdete na přísně tajnou misi. A pak jste si uvědomil, že jste zaprodal svůj tým. Věděl jste, že míříte do pasti, a tak jste, když došlo ke svolání, zpanikařil. Schoval jste se v pronajatém pokoji, snažil se vymyslet, co dál, a to nejlepší, co vás napadlo, byl tenhle mizerný příběh o nějaké surfařské holce, co vám podstrčila nějaký oblbovák.“

„Ne. Nic takového. Nic jsem neprovedl.“

„Víte, kolikrát jsem od chlapů, co seděli přesně na téhle židli, slyšel úplně ta samá slova?“

„Obalamutila mě. To přiznávám.“ Redd věděl, že s Kimem se nikam nedostane, a tak se otočil k plukovníku Olsonovi. „Pane, musím to vědět. Co se stalo s týmem? Slovo zrádce by tu nelítalo, kdyby se nestalo něco vážně špatného…“

Kimova tvář se zachmuřila. „No, něco se stalo, to tedy ano.“

Reddovým hrdlem se jako žluč tlačila vzhůru panika. Otočil se na židli k Olsonovi, až řetězy dřely o stůl. „Co se stalo, pane?“

Olson byl jak z oceli. „Chcete vědět, co se stalo vašemu týmu, seržante? Co se stalo týmu, který jste opustil? Zradil?“

„Přísahám, že tak to není!“ Redd udeřil svou obrovskou pěstí do stolu. Zařinčení řetězu prolétlo místností jako výstřel z brokovnice. Kim vyskočil, naprosto vyděšený.

Pobřežní patrola se dala do pohybu, aby Redda umírnila, ale plukovník Olson zvedl ruku a všichni se na místě zastavili. Pomalu nechal ruku klesnout a naklonil nad stůl. Jeho pohled, rozhněvaný a pronikavý, se setkal s Reddovým. „Řeknu vám, co se stalo, seržante Redde. Otevřel jste si tu svou chytrou klapačku a zabil jste tím celý svůj tým. V léčce je sestřelili ve vzduchu.“

Redd se roztřásl, oči se mu zalily slzami. „Měl jsem tam být…“

„Všichni jsou mrtví. Do jednoho je po nich.“

Redd svěsil hlavu a opřel ji o ruce sevřené v bělající pěsti. Nějak to už dávno věděl.

Měl jsem tam být.

Olson mu nechal chvíli, ať novinku vstřebá. Ticho narušil jenom jeho strohý příkaz: „Odtáhněte tohle hovno zpátky do jeho cely dřív, než mu sám vystřelím mozek z hlavy.“

Table of Contents

Prolog

JEDNA

DVA

TŘI

ČTYŘI

PĚT

ŠEST

SEDM