KAPITÁNOVA ČEST

Copyright © Lucie Jehličková, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5232-1

Obsah

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

11. kapitola

12. kapitola

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

19. kapitola

20. kapitola

Epilog

Pro Lenku.

Protože jsi tu pro mě vždy, když tě potřebuji.

1850, Anglie

1. kapitola

Frances Delawayová si s respektem prohlížela parní lokomotivu, která co chvíli vypustila do vzduchu oblak bílé páry. Ne že by nikdy předtím vlak neviděla, ale tyto příležitosti by se daly spočítat na prstech jedné ruky. U nich doma, v Clevelandu, momentálně zažívalo budování železnice rozkvět, ale tady v Evropě už byl tento způsob dopravy zaveden delší dobu, a bylo to znát.

„Je to úžasné, co říkáš?“ Její bratr Ashley stál vedle ní a s rozzářenýma očima sledoval dění na rušném southamptonském nádraží.

Frances mu úsměv oplatila a nadšeně přikývla. Bylo skvělé vidět Ashleyho zase se usmívat. Otec měl pravdu, když říkal, že změna prostředí prospěje jim oběma.

Lokomotiva zahoukala a vypustila další oblak páry. Sourozenci přeslechli volání průvodčího, ale z jeho výrazu odhadli, že je nejvyšší čas nastoupit, pokud nechtějí, aby jim vlak do Newhavenu ujel.

„Zvládnu to sama,“ ohradila se Frances a odmítla bratrovu pomocnou ruku.

Ashley jen pokrčil rameny a mlčky sledoval sestřin boj s širokými sukněmi ve dveřích vlaku.

„Musím si v Newhavenu nechat ušít něco více anglického. Viděl jsi tu dívku naproti na nástupišti? Měla šaty až na zem, zatímco ty moje jsou kratší o dobré tři palce.“

„Tvoje garderoba je podle poslední americké módy, Fran.“ Ashley se uvelebil v rohu kupé, které měli celé jen pro sebe. Prozíravě jej zarezervoval hned poté, co dorazili do Southamptonu, protože předpokládal, že se budou chtít po náročné měsíční plavbě přes Atlantik alespoň trochu prospat.

„Ano. Podle poslední venkovské americké módy,“ řekla Frances a energickým pohybem zatáhla závěsy na dveřích, načež se usadila naproti bratrovi. Pak se pustila do šněrování svých bot, aby je následně velmi neelegantním způsobem skopla z nohou.

„Až vystoupíme v Newhavenu, půjdu celou cestu do Mayberry pěšky. Připadá mi to tak dávno, co jsem měla pod nohama pevnou zem.“

„Až zjistíš, jak je to daleko, ještě ráda pojedeš kočárem.“

„Mayberry,“ vyslovila Frances zasněně. „Zní to hezky, že?“

„Nedělej si iluze, Fran. Strýc Edward není příliš zámožný. Nejspíš to už nebude ten dům, co ti matka popisovala.“

„O to nejde. Myslím, že se nám tam bude líbit. Jen tím chci říct, že už bylo na čase, abychom poznali Anglii. Starou vlast,“ dodala dívka sentimentálně a položila si bosé nohy na protější sedadlo.

„Divím se, že s námi nechtěla jet matka,“ poznamenal Ashley.

„Vždyť víš, že se se strýcem nepohodli. Takhle je to mnohem lepší. Ty mě nebudeš tolik sekýrovat.“

„Ale hlídat tě budu jako ostříž, na to nezapomeň, sestřičko. Znám tě až moc dobře na to, abych tě spustil z dohledu.“

Frances protočila oči, a pak se na svého staršího bratra usmála. „Najdu ti nějakou sympatickou dívku, aby tě zaměstnala.“

Když se dal vlak do pohybu, sourozenci umlkli. Frances pozorovala z okna v dálce mizející Southampton a její radost z cesty vzrůstala s každou ujetou mílí. Ještě nikdy nebyla tak daleko od domova. Obvykle cestovali pouze po rodném Ohiu, kde navštěvovali příbuzné z otcovy strany a známé. A vždy jí za zády stála matka, přísná a nesmlouvavá se svými pravidly, jak se má svobodná dívka chovat, aby si ji nějaký slušný muž vzal a měl s ní kupu dětí. Evidentně to však nebylo nic platné, neboť Frances již oslavila dvacáté narozeniny a žádný nápadník nebyl v dohledu. Jí samotné to ovšem nijak nevadilo, netoužila skončit jako dívky ze sousedství, které v jejím věku měly již alespoň jedno dítě.

Každopádně teď tu však matka nebyla a Frances se konečně dočkala svobody, o které snila celou věčnost. A jestli se její bratr hodlal pasovat do role hlídacího psa, tak ho brzy mínila vyvést z omylu. Zároveň ovšem věděla, že to bude muset udělat nějak něžně, protože Ashley si nezasloužil žádné další trápení. Úplně stačilo to, co už měl. Proto také doufala, že Anglie bude pro bratrovu pochroumanou duši tím pravým místem.

A snad bude tím pravým i pro mě, pomyslela si ještě, než usnula.

c

Průvodčí je vzbudil zastávku před Newhavenem, kde měli vystupovat. Rozespalá Frances si narychlo šněrovala boty, a přitom tiše klela.

„Nedivím se, že jsi stále svobodná,“ dobíral si ji Ashley.

Frances mu chtěla odseknout, ale okamžitě si uvědomila, že by svou poznámkou mohla bratra ranit. Spolkla proto původní myšlenku a pohotově odpověděla: „Právě proto kleju.“

„Už jsem ti říkal, že tě mám rád?“ usmál se Ashley.

„Hm, ale klidně můžeš znovu,“ opáčila Frances, načež si nasadila na hlavu klobouk a uvázala si jej pod bradou.

Vlak se skřípěním brzd zastavil a průvodčí jim spěšně otevřel dveře kupé. Ashley vystoupil jako první a natáhl ruku k sestře. Ta tentokrát přijala jeho pomoc bez odmlouvání. Rozhodně netoužila svůj pobyt v Newhavenu zahájit pádem na prašný peron.

Za okamžik se u nich objevil nosič a Ashley mu udělil pokyny ohledně zavazadel. Vzhledem k tomu, že žádný uvítací výbor z Mayberry nebyl na dohled, nechal těžké kufry donést do nádražní haly, kde se rozhodli vyčkat na slíbený kočár. Strýc Edward věděl, kdy dorazí, protože mu ze Southamptonu poslali telegram.

„Podívej, tamhle!“ Frances ukazovala před nádražní budovu, kde právě v oblaku prachu zastavila bryčka, z níž kvapem vystoupila drobná osůbka ve světlemodrých šatech. Ta se k nim teď přibližovala rychlým tempem a nabývala na konkrétních obrysech.

„Kdo je to?“

„Hádám, že naše sestřenice.“ Ashley vykročil spěchající dívce vstříc.

„Ashley a Frances Delawayovi?“ vyhrkla dívka a střelila pohledem z bratra na sestru. Byla zadýchaná a slamák ozdobený modrou mašlí se jí svezl trochu na stranu.

„Přesně tak. A vy budete jistě naše sestřenka Lisa.“ Navzájem si obřadně podali ruce a Lisa se omluvně usmála.

„Doufám, že nečekáte dlouho. Otec by se na mě zlobil, kdyby se dozvěděl, že jsem přijela pozdě.“

„My mu to přece nepovíme.“ Frances se zavěsila do bratra a přívětivě se na sestřenku zadívala. Tušila, že si spolu budou rozumět. Dívka byla zhruba v jejím věku.

„Ani nevíte, jak jsem se na vás těšila. Konečně bude v domě zase živo. Ale o tom vám povím až doma, musíte být z té cesty unavení.“ Dívka chrlila slova závratnou rychlostí.

Ashley pokynul nosiči, aby odnesl zavazadla do bryčky. Lise se tak naskytl pohled na bratrancův prázdný levý rukáv, věčnou připomínku jeho účasti v Mexické válce. Frances si toho všimla a mlčky varovala Lisu očima, aby se na nic nevyptávala. Plavovlasá dívka její signál pochopila a zlehka přikývla.

„Jak je to do Mayberry daleko?“ otázala se Frances nahlas, aby navázala na předchozí konverzaci.

„Jen míli a půl.“

„Výborně,“ řekla dívka a vyměnila si s bratrem pohled. „To bychom určitě mohli dojít pěšky.“

„Fran, já myslím, že budeš mít ještě spoustu příležitostí projít se po městě. Když se strýček Edward obtěžoval s kočárem…“ Nedokončil Ashley větu.

„Ale ne, to nevadí. Můžeme kočár se zavazadly poslat napřed. Řeknu Tonymu, aby doma vyřídil, že přijdeme později.“ Lise se ten nápad ihned zalíbil.

„Zdá se, že jsi prohrál, bratříčku,“ ušklíbla se Frances a nabídla sestřenici rámě. Společně pak vykročily v družném rozhovoru z nádraží.

c

Frances vyprávěla Lise o jejich dobrodružné cestě přes oceán a ta ji dychtivě poslouchala. Ashley kráčel několik kroků za nimi. Zpočátku sestru opravoval, když se v něčem zmýlila, ale postupem času to vzdal a raději se věnoval krásám přístavního města.

Newhaven bylo vskutku kouzelné městečko. Blízkosti moře nasvědčoval nejen svěží vánek s vůní přílivu, ale též přímořská architektura. Ashley z dálky zahlédl loděnici a jakousi rozestavěnou pevnost. Rád by se na ni sestřenice zeptal, ale ta právě slibovala Frances návštěvu švadleny.

Uplynulo půl hodiny, když Lisa ukázala na vzdálenou stavbu, jež podivně vybočovala z řady ostatních domů. „Tamhle je náš dům.“

„Vypadá překrásně.“ Frances si Mayberry prohlížela s neskrývaným obdivem.

„Matka o svém rodném domě moc nemluví, ale víme, že jej nechal postavit dědeček James.“ Ashley s dívkami srovnal krok. Dům z červených cihel na něho působil vlídným, domáckým dojmem.

„Ano. Osobně se na jeho stavbě podílel, protože pokud by prý nepřiložil ruku k dílu, nemohl by dům nazývat svým domovem. Dědeček byl svérázný muž.“

„Je nám moc líto, že jsme ho nepoznali.“ Frances byla najednou nezvykle vážná.

„I on toho litoval. Někdy o vás mluvil.“ Lise se zaleskly v očích slzy.

„Nechtěli jsme vás rozrušit.“

„To nic,“ usmála se na Ashleyho Lisa a své sestřenici opětovala vřelý stisk.

Trojice došla mlčky až k ozdobně kované brance vedoucí do zahrady, jež obklopovala dům ze všech stran. Záhony plné pestrobarevných květin lemovaly vzrostlé ovocné stromy, které chránily dům před ostrým odpoledním sluncem.

„Je to mnohem hezčí než ty upravené trávníky všude kolem. Tak nějak to ladí s domem.“

Ashley se sestřiným slovům pousmál. Frances a její pověstný cit pro estetiku a umění – obzvláště pro nejrůznější rádoby umělecké předměty pochybného původu – mu připadaly zábavné. Na druhou stranu se však trochu obával, aby jeho sestra nezapomněla na svůj slib matce, že z Anglie nepřiveze víc než jeden obraz nebo sošku.

Když se přiblížili k domu, hlavní dveře se před nimi otevřely jako na uvítanou. Ashley s pocitem určité osudovosti následoval obě dívky do haly majestátního sídla, které se pro něho a pro Frances mělo na několik následujících týdnů stát novým domovem.

c

Edward Heatly, devětapadesátiletý statný obchodník s čajem, seděl ve svém oblíbeném křesle v pracovně ve druhém patře domu a na tváři mu pohrával úsměv. Zdola slyšel vzrušené dívčí hlasy, tu a tam doplněné příjemným sametovým barytonem svého synovce.

Své nové hosty předtím zahlédl přicházet zahradou. Na první pohled se mu děti jeho sestry Diany zamlouvaly. Frances se zdála veselá a živá. Edwardovi neušlo, že se vedle ní proměnil i výraz jeho přemýšlivé dcery, což bylo podle něho jenom dobře. Nepochyboval, že dívka oživí jejich tichý dům a snad i Lise ukáže, že existuje i jiná zábava kromě čtení knih a snění o hloupostech.

Tušil, že s Ashleym to bude zřejmě něco docela jiného. Synovec vypadal jako mladý muž, který svůj život bere velmi vážně. Edward předpokládal, že k této změně muselo dojít následkem Ashleyho zranění, o němž již věděl ze své pravidelné korespondence se švagrem.

V otevřených dveřích pracovny se objevil Will, komorník a majordomus v jedné osobě a pravá ruka svého pána. Edward vzhlédl a zarazil sluhu gestem ještě dřív, než stačil promluvit. „Vím o nich. Podávejte čaj. Hned jsem dole.“

Will se vzdálil, aby vyplnil pánův rozkaz, a Edward pomalu vstal. V odrazu skleněné vitríny letmo zkontroloval, jak vypadá, a když shledal, že je vše v nejlepším pořádku, vydal se z pracovny rovnou do salonu.

c

Frances se zvědavě rozhlížela po útulně zařízeném, byť lehce přeplácaném salonu. Nábytek značky Hepplewhite tvořil základ vybavení, ale našlo se tu i pár starších kousků z dílny Thomase Chippendalea. Měla ráda tenhle nadčasový nábytek, který znala i ze svého domova.

„Děkuji, Wille.“ Lisa převzala od komorníka tác s čajovou konvicí, čtyřmi šálky a talířem čajových sušenek. Cukr s mlékem byly již přichystány na stole.

„Otec přijde určitě brzy,“ prohodila Lisa ke svým hostům a jako pravá dáma nalila čaj nejprve sestřenici s bratrancem a pak teprve sobě.

Frances se na nenápadnou osůbku naproti sobě usmála a přitom chytila Ashleyho za ruku, čímž mu znemožnila uskutečnit útok na talířek se sušenkami.

„Počkáme na strýčka,“ napomenula ho jemně.

Ashley rezignovaně povzdychl.

„Kvůli mně si prosím neodříkejte.“ Edward se objevil za zády své dcery. „Tahle dobře vychovaná mladá dáma musí být má neteř Frances,“ přivítal strýc dívku ve svém domě.

Sourozenci vstali a Frances nastavila tvář k polibku. „Strýčku, tak ráda vás konečně poznávám.“

„Jsi podobná své matce,“ poznamenal Edward, aniž by tušil, že tohle je to poslední, co by si jeho neteř přála slyšet.

Na Francesině tváři se objevil zdvořilý, leč poněkud kyselý úsměv. Ashley si toho všiml a rychle se do rozhovoru vložil.

„Strýčku Edwarde.“ Muži si pevně stiskli ruce a pak se zlehka objali.

K Francesině úlevě přešel strýc Ashleyho prázdný rukáv bez povšimnutí.

„Snad abychom se znovu posadili,“ navrhl Edward.

Sourozenci se vrátili na svá místa a Edward si posunul křeslo tak, aby seděl přímo naproti návštěvě.

„Když se před domem objevil prázdný kočár, měl jsem obavy, že jste nepřijeli.“

„Omlouvám se, strýčku,“ řekl Ashley dřív, než stihla Frances zareagovat. Vzápětí dívka střelila po bratrovi pohledem, který Edwardovi neušel.

„Za to mohu já. Chtěla jsem se po té dlouhé cestě projít. Nezlobte se na Lisu, prosím.“

„Napadlo mě, že to bude z tvojí hlavy. Otec se o tobě v dopisech zmiňuje jako o velmi živém stvoření.“ Edward se na dívku usmál. „A také píše o tom, že se hádáš s matkou.“

Frances si v duchu povzdychla. Jestli se tento rozhovor zvrhne v kázání o tom, jak se má chovat správná dcera, klidně tady Ashleyho nechám a nasednu na první parník do New Yorku.

„S Dianou je velmi těžké se nehádat. Já sám jsem s ní příliš nevycházel,“ pokračoval strýc a spiklenecky na neteř mrkl. „A otec, jak ten se má? Vždy píše o vás, ale o sobě téměř nikdy.“

„Má se dobře. Jeho jedinou starostí je teď usměrňovat Ashleyho v jeho radikálních názorech.“

„Fran,“ Ashley vrhl na sestru vyčítavý pohled. „Myslel jsem, že se mnou souhlasíš.“

„Ashley, to víš, že souhlasím. Ale otec má také pravdu.“

Ashley si všiml zmatených pohledů svých anglických příbuzných, a rozhodl se dál v debatě raději nepokračovat. „Povíme si to jindy. Omlouvám se.“

„Není za co se omlouvat. Víme toho o vás tak málo. Je ostuda, že vás rodiče neposlali do Anglie už dřív.“

Frances měla sto chutí strýci připomenout, že oni také nenavštívili Ameriku, ale včas se zarazila. Vzpomněla si totiž na matku, která Anglii považovala za cosi božského a posvátného. Pro ni byla Amerika stále jen divokým necivilizovaným západem. A takto zřejmě smýšleli všichni Angličané.

„A není pak tedy ostuda, že my jsme doposud nebyli v Americe?“ ozvala se Lisa do ticha, které v saloně nastalo.

Frances na dívku obdivně pohlédla, protože řekla přesně to, co se ona sama říct neodvážila.

„Jsou v domě slabou hodinku a už na tebe mají špatný vliv,“ pokáral naoko svou dceru Edward. „Samozřejmě, že jsme mohli do Ameriky jet, ale zastávám názor, že mladí by měli poznat především Evropu. Naše historie…“

Frances dál neposlouchala. Ve Starém světě se jí zatím líbilo, ale nic nemohlo předčit její krásnou nespoutanou Ameriku. Milovala její mládí a dravost, protože jí tím připomínala sebe samotnou. Anglie pro ni bylo až do včerejška jen cizí místo, staré a zaprášené slovo.

„A proto si myslím, že John udělal správnou věc, když vás sem poslal,“ dokončil starý pán oslavnou řeč na téma své domoviny a napil se čaje.

„Mám za to, že si od naší cesty slibuje hlavně ženicha pro svou dceru,“ podotkla Frances se stopou hořkosti v hlase.

„Ano, o tom se John v dopisech také zmiňoval. Uvidíme, co se s tím dá dělat. Tvá sestřenice je rovněž stále nezadaná.“

Frances spiklenecky mrkla na Lisu. Měla radost, že jsou v tom společně.

„Vaše matka si také nemohla nikoho vybrat. To až John musel přijet z Ameriky. Třeba to bude fungovat i obráceně.“

Frances tiše doufala, že na strýcova slova nedojde. To by si raději vzala Billyho Blacka, jejich stájníka. Billy byl totiž alespoň pořádný muž, a ne nějaký namyšlený anglický hejsek.

c

Po večeři, která probíhala v podobném duchu jako odpolední čaj, se společnost brzy rozdělila do dvojic. Ashley byl pozván do strýcovy pracovny na sklenku francouzského koňaku a Lisa odvedla Frances do svého pokoje, kde s úžasem naslouchala příběhům, o nichž ona tajně snila, zatímco její sestřenice je prožívala.

„Opravdu jsi kvůli němu lezla na strom?“ vyzvídala Lisa se svýma pomněnkově modrýma očima navrch hlavy, kterýma sledovala v odrazu zrcadla svou sestřenici, jíž u toaletního stolku právě česala vlasy.

„A představ si, že jsem tam málem zůstala viset. Zasekla jsem se korzetem o větev.“ Frances vzpomínala na Billyho spíš proto, že jí připomínal Ameriku, než že by ji tolik uchvátila jejich krátká večerní dostaveníčka pod jejím oknem.

„Teď učešu já tebe,“ rozhodla Frances, přičemž energicky vstala a vzala si od Lisy kartáč. „Ani nevíš, jak moc jsem si vždycky přála mít takové světlé vlasy, jako máš ty.“

„Jenže taky mám světlou pleť, která na slunci hned zrudne, a naskáčou mi pihy. To bys taky chtěla?“ Lisa nakrčila nos, a pak se obě dívky rozesmály.

„Dobře, tak už být blond nechci.“

„Nemáš důvod. Tvé vlasy jsou nádherné.“

„Myslíš?“ Frances pochybovačně pohlédla do zrcadla na svou kaštanovou hřívu. Billy o ní říkával, že má tizianovou barvu. Ashley říkal, že je na slunci zrzavá.

„Závidím ti, že můžeš odpoledne na slunce. Já si musím dávat velký pozor, hlavně na lodi.“

„Na lodi? Můžeme se někdy projet?“ Frances se otázala s takovým nadšením, jako kdyby snad onu nedávnou plavbu přes celý oceán vůbec neabsolvovala. Představa výletu na menším plavidle s výhledem na břeh ji ale nečekaně vzrušila.

„To nevím jistě. Mortimerovi nás dříve zvali několikrát do roka, ale v poslední době už nevyplouvají tak často. Bydlí kousek za městem v tom nejkrásnějším domě, jaký jsem kdy viděla.“

„Jsou bohatí?“

Lisa přikývla, aniž by ji neomalenost Francesina dotazu jakkoli zaskočila. „Patří jim zdejší loděnice. Jde o rodinný podnik. Ale to není hlavní. Jsou to ti nejmilejší lidé v okolí. Anne se ti bude určitě líbit a nepochybuji o tom, že i ty jí. A jsem opravdu zvědavá, co řekneš na její bratry.“

Frances v zrcadle zahlédla, jak se její půvabná sestřenice zarděla.

„Copak, jsou to krasavci?“

„Ach ano,“ vzdychla Lisa. „Jack je nejstarší a říkají mu kapitán. Alex je dvojčetem Anne. Uvidíš sama, určitě nás pozvou ještě tento týden na večeři. Anne má ráda společnost.“

„Podle toho, jak je popisuješ, musí být výkvětem anglické společnosti.“ Frances to myslela trochu ironicky, ale nijak zle. Spíš ji pobavil Lisin neskrývaný obdiv k bratrům Mortimerovým, kterého by si nevšiml snad jen slepý.

„Vlastně tak trochu kvůli nim jsem přijela pozdě na nádraží.“ Lise se na tváři rozlil ruměnec.

„Ale!“ Frances povytáhla obočí. Tohle začínalo být zajímavé.

„Není to tak, jak si myslíš,“ ubezpečila ji rychle sestřenice. „Jen jsem byla společně s Anne navštívit lady Spencerovou. To je zdejší kartářka. Někdo dokonce říká, že je čarodějnice.“

Frances málem vyprskla smíchy. Tak v Anglii mají ještě čarodějnice!

Lisa si reakce druhé dívky nevšimla a vážně pokračovala. „Možná bys k ní také měla zajít. Třeba ti řekne něco o tvém budoucím manželovi.“

„Máš pravdu. Určitě to vyzkouším. A nejlépe hned zítra,“ rozhodla se Frances odhodlaně a už se nemohla dočkat, jak se na falešné seanci místní čarodějnice pobaví.

2. kapitola

Když kočár následujícího dne konečně zastavil před
domem lady Spencerové, Frances vyhlédla z okna. Tady že bydlí ta pověstná vědma? Stáli před nenápadným bílým domem, kterých byla ve městě ještě společně s cihlovými celá řada.

„Čekala jsem nějakou barabiznu v zapadlé uličce.“

„Lady Spencerová je bohatá dáma,“ poučila ji Lisa.

„To jí to předpovídání tolik vynáší?“ Frances se ušklíbla.

„Bez toho by se klidně mohla obejít. Její rodina vlastní textilní továrny v Brightonu.“

„Nějaké instrukce, aby mě neproklela?“

Lisa nedokázala potlačit úsměv. „Radši na ni nebuď moc drzá, je už poměrně stará.“

Dívky vystoupily z kočáru a zavěšené do sebe se pomalým tempem vydaly k domu. Frances náhle v duchu zaváhala, zda dělá správnou věc, ale za nic na světě by to nepřiznala nahlas. Přestože podobným věcem, jako bylo předpovídání budoucnosti, příliš nevěřila, zahrávat si s nimi také úplně nechtěla. Doma v Clevelandu kolovaly děsivé historky o černošské magii, která bujela na jihu, hlavně v New Orleans.

Obě dívky prošly nízkou vstupní brankou a stanuly před hlavními dveřmi. Zatímco Lisa vypadala naprosto klidně, Frances zatnula ruce v pěst, aby si tím dodala odvahy. Koneckonců, co by mi ta stará čarodějnice mohla udělat?

Nebojácně se chopila mosazného klepadla ve tvaru lví hlavy a bez zaváhání jím několikrát zabouchala.

„Přejete si?“ Dveře se otevřely a v nich stála mladinká, sotva šestnáctiletá služka.

„Dobrý den, Margaret. Moje sestřenice by ráda využila služeb lady Spencerové.“

„Jste objednaná?“ Služka na Frances jen zběžně pohlédla. Byla pro ni jen dalším obličejem v zástupu žen, které se přicházely s její paní poradit.

„Nejsem objednaná. Přijela jsem do Anglie teprve včera,“ odpověděla Frances popravdě.

„Moment, zeptám se, zda vás madam přijme.“ Z dívčina tónu bylo patrné, že o tom pochybuje. Přesto zmizela v útrobách domu a dívky osaměly.

Lisa se na sestřenici povzbudivě usmála.

„Pojďte prosím dál,“ řekla služebná, když se po chvíli znovu objevila ve dveřích. „Madam vás za chvíli přijme. Můžete zatím počkat zde.“ Dívka ukázala směrem k rannímu salonu.

Frances se zhluboka nadechla a překročila práh pokoje, následována Lisou, která se ihned nenuceně usadila do lenošky u okna.

„Můj dům, můj hrad,“ pronesla Frances potichu a bezděčně přitom pohladila vyřezávaný stolek z růžového dřeva.

Tak tohle je dům vhodný opravdu leda pro čarodějnici, pomyslela si při pohledu na to velké množství svíček, sošek a zvláštních obrázků všude okolo. A ten vzduch! Opodál si dívka všimla zapálené vonné tyčinky a nakrčila nos. Vůně jí byla povědomá. Snad doma nepálí kadidlo?

Ještě, než se stačila důkladněji porozhlédnout, otevřely se masivní dveře do vedlejší místnosti, která byla zřejmě královstvím lady Spencerové. Frances, zvědavá a zároveň nervózní, nakoukla do sousedního pokoje.

Och! Tohle že má být ta pověstná vědma?

Lady Spencerová, postarší dáma vyzáblé postavy s přísně utaženým drdolem šedivých vlasů a živýma, pátravýma očima barvy ametystu, by se mnohem více hodila do čtenářského kroužku její matky než do role místní čarodějnice.

„Pojďte dál, mladá dámo,“ vyzvala ji vědma a Frances s jistým zaváháním vykročila.

Ani hlas neměla jako čarodějnice. Dívka pocítila osten zklamání. A přitom z toho mohla být tak dobrá historka!

Lady Spencerová ukročila stranou, aby Frances mohla vejít do pokoje. Sama pak zavřela dveře a energickým krokem, neobvyklým u lidí jejího věku, obešla svůj pracovní stůl a posadila se za něj.

„Prosím,“ řekla a ukázala na ratanové křeslo s květinovým přehozem, připraveným pro její návštěvnice.

„Asi bych se měla představit.“ Frances se proti její vůli zachvěl hlas. „Jmenuji se Frances Delawayová a jsem…“ Nestihla dokončit.

„Svobodná,“ vpadla jí netrpělivě do řeči stará paní.

Frances překvapeně zamrkala, ale nenechala se vyvést z míry. Jistě, kdybych byla vdaná, neseděla bych teď tady. „To jsem sice říct nechtěla, ale je to tak.“

„Nemyslete si,“ lady Spencerová na ni upřela svůj tvrdý pohled, „že jsem to uhodla jen proto, že ke mně chodí jen vdavekchtivé dívky. Chodí ke mně i vdané ženy.“

Frances si v duchu pohrdavě odfrkla. Tím na ni dojem tedy neudělala.

„Proč jste přišla, slečno Delawayová? Obě víme, že mému umění nedůvěřujete.“

„Možná ano, možná ne. Přesto bych si ráda poslechla vaši předpověď.“ Frances se sice sladce usmála, ale kartářku tím nijak neoklamala.

„Hledáte v Newhavenu ženicha?“ zeptala se žena stroze.

„Upřímně – ne. Ale jiní ho pro mě hledají.“

„Strýc?“ usmála se kartářka sama pro sebe, jako by jí to něco připomnělo. Frances téměř neznatelně pokrčila rameny.

„Tak se na to podíváme. Podejte mi ruku. Levou, prosím.“

Dívka vyzývavě pohlédla stařeně do očí a rychlým ladným pohybem vložila svou jemnou ruku do její suché vrásčité dlaně.

„Ruka tvaru vzduchu, ano, hned jsem si to myslela,“ zamumlala lady Spencerová, aniž by se obtěžovala s dalším vysvětlováním. „Potřebujete k sobě oheň, slečinko. Někoho, kdo je rozhodný, energický a vždy ve středu pozornosti. Někoho, kdo by vás zkrotil.“

„Jak bude vypadat?“

„To se v liniích ruky vyčíst nedá, ale mohu se podívat do karet,“ řekla kartářka a dívku před sebou si změřila přimhouřenýma očima. „Opravdu to chcete vědět?“ ujistila se po chvilce ticha.

„Proto jsem přišla.“ Frances se napřímila a odhodlaně opětovala ženin zpytavý pohled.

„Obě víme, proč jste přišla. Ale to teď nechme stranou. Cosi mi napovídá, že mi záhy uvěříte.“

„Můžete mě zkusit přesvědčit,“ navrhla Frances, ale lady Spencerová už jí nevěnovala pozornost. Rozprostřela před sebou na stole balíček karet a na okamžik zavřela oči.

„Levou rukou ukažte na jednu kartu, ale nedotýkejte se jí,“ vybídla dívku kartářka.

Frances mlčky poslechla a ukázala na kartu, která se jí nejvíc zamlouvala.

Vědma označenou kartu vytáhla z řady a otočila. „Křížová sedma. Muž ohně, to už víme. Další kartu.“

Dívka znovu označila vybranou kartu, tentokrát však s o poznání menším nadšením.

„Křížový král, hm,“ pronesla žena osudově.

„Řeknete mi, co to znamená?“ dožadovala se Frances odpovědi.

„Trpělivost, slečinko. Myslím, že už ho vidím.“

Frances jen stěží potlačila úšklebek. Neměla jsem sem vůbec chodit. Jistě mi tu navykládá jenom samé nesmysly.

„Ještě jednu kartu, aby byl obraz úplný,“ dožadovala se kartářka.

Třetí vybranou kartou byl pikový kluk. Lady Spencerová se spokojeně opřela v křesle a usmívala se spíš sama pro sebe než na dívku před sebou.

Frances se zdálo, že uběhla snad celá věčnost, než žena konečně znovu promluvila.

„Váš osudový muž, má drahá, je velmi složité povahy. Ale vy jste se mě ptala na jeho vzezření. Dobrá. Je to muž ostrých rysů, silný a šlachovitý, uvyklý pohybu na vzduchu.“ Vědma si dávala záležet, aby popis zněl co možná nejzajímavěji. „Jeho vlasy mají barvu havraních křídel. Má orlí nos a v očích pohled dravce.“

Na okamžik se v místnosti rozhostilo zvláštní ticho. Pak se Frances nahlas rozesmála a hodnou chvíli nedokázala přestat.

„A to jsem si myslela, že Angličané nemají smysl pro humor. A co teprve představivost!“

Lady Spencerová si dívčina výbuchu okázale nevšímala. Pouze klidně seděla ve svém křesle a shovívavě Frances pozorovala.

„Vyřiďte slečně Lise, že ji tu opět ráda uvidím. Vy už však raději nechoďte.“ Stará dáma přimhouřila oči. „Účet vám pošlu ke strýci. Sbohem.“

Frances se zvedla k odchodu. „Pokud někdy takového muže skutečně potkám, dám vám vědět. A nemějte strach, že se tu ještě někdy objevím. Sbohem.“

S energií sobě vlastní odpochodovala ke dveřím do salonu a zprudka je otevřela. Překvapivě však narazila na odpor a v té samé vteřině uslyšela zaklení.

„Au! Co to krucinál…?“

Polekaná Frances vklouzla do salonu, aby zjistila, co způsobila. Těsně za dveřmi stál vysoký urostlý muž a obě ruce si tiskl k nosu, z nějž mu odkapávala krev.

„Och! Moc se omlouvám! Nečekala jsem, že někdo bude stát za dveřmi.“

„Zatraceně, ženská, copak nemůžete dávat trochu pozor?“ Muž nejprve pohlédl na své ruce od krve, pak na zem, kde na parketách jasně svítilo několik rudých kapek, a teprve potom na Frances. Jeho pohled jí postačil k tomu, aby pochopila, že její omluva nebyla přijata.

„Asi jste mi zlomila nos,“ zahuhlal vyčítavě.

Původní lítost vystřídal vztek. Vždyť to byla nehoda a už jsem se omluvila! Francesina divoká povaha se tak opět začala drát nebezpečně na povrch.

„Kdybyste ten svůj nos nestrkal tam, kam nemáte, nic by se vám nestalo!“ vyhrkla dřív, než si to stačila rozmyslet. Pak si nadzdvihla sukně, okázale překročila krev na podlaze a svižně odkráčela ze salonu.

Teprve na chodbě si uvědomila, že to nebyl ten stejný salon, kde na ni čekala Lisa. Musela jsem od té babizny vyjít jinými dveřmi, pomyslela si dívka. Rychle se však zorientovala, vpadla do ranního salonu a nic netušící sestřenici chvíli nato už vlekla z domu.

c

„Frances, určitě to nebylo tak hrozné, jak říkáš.“ Lisa chlácholila Frances, ještě když vcházely do salonu v Mayberry.

„Co se stalo?“ Ashley odložil včerejší noviny a tázavě se zadíval na sestru.

„Myslela jsem, že půjdeš obdivovat vlaky nebo lodě.“ Dívka se okamžitě pokusila zavést rozhovor jinam, ale jediný pohled na Ashleyho jí postačil k tomu, aby uhodla, že tentokrát se snaží marně. „Málem jsem jednomu neurvalci zlomila nos. Nic zvláštního,“ dodala spěšně.

„Doufám, že nebudu muset někoho vyzvat na souboj,“ ujišťoval se hned Ashley.

„Neboj. Má čest nebyla nijak pošramocena.“

„Já spíš myslel na toho nešťastníka. Komu jsi zlomila nos?“ Ashley nasadil výraz starostlivého staršího bratra. Jeho podoba s otcem se tím ještě zvýraznila.

„Byla jsem u té zatracené kartářky.“ Frances sebou plácla na pohovku vedle Ashleyho a ve zkratce mu pověděla, co se stalo.

„Doufám, že to nebyl někdo důležitý. To by ses tu moc pěkně neuvedla, sestřičko.“

„Já nevím. Vůbec jsem si ho neprohlédla. Ale byl hrubý,“ dodala ublíženě.

„Také bych byl hrubý, kdybych dostal dveřmi, Fran,“ podotkl Ashley a pohledem přejel ze sestry na sestřenici. „Liso, vy jste nikoho neviděla?“

„Bohužel. Čekala jsem na Frances v jiném salonu.“

„Škoda. A ty se prosím pokus už nikoho nezmrzačit, ano?“ Ashley na sestru významně pohlédl a ona mu pohled vzdorovitě oplatila.

Na prahu salonu se objevil Will. V ruce držel světle modrou obálku a očima hledal Lisu.

„Ach, to bude jistě od Anne!“ Mladá paní domu dopis netrpělivě převzala a sluhovi poděkovala. Ihned psaní otevřela a její hezký prostý obličej se rozzářil.

„To je pozvání na dnešní večer!“ zavýskla nadšeně.

„Druhý den a Mortimerovi už mě obírají o návštěvu?“ Strýc Edward, který právě vešel do pokoje, podal Ashleymu ranní noviny. „Promiň, hochu. Odnesl jsem si je do pracovny.“ Pak se starý pán obrátil na děvčata. „Ve Farefieldu se vám bude určitě líbit.“ Při těch slovech mrkl na Frances. „A nejen dům, tím jsem si jistý.“

c

Anne Mortimerová vyhlížela hosty z okna salonu a po očku nervózně sledovala hodiny na krbové římse. Heatlyovi s Delawayovými tu musejí být každou chvíli a já jsem se služebnictvem v celém domě sama, protože moji nedochvilní bratři se opět někde zdrželi. Dívka si prsty bezděčně prohrábla světlé prstýnky svých plavých vlasů a znovu upřela pohled na příjezdovou cestu. Anne milovala přesnost, ale dnes by Lise odpustila i hodinové zpoždění, jen kdyby Alex s Jackem už seděli v místnosti nachystáni přijímat hosty.

Na příjezdové cestě se objevil kočár z Mayberry. V jindy klidné Anne vzkypěla touha staršího bratra nějak potrestat. Tušila, že Alex v tom je nevinně jako obvykle, zato Jack je jistě oba drží v kanceláři nad návrhy té proklaté lodi.

Kočár zastavil před domem a Anne spěšně odstoupila od okna. Poté uslyšela dívčí smích a tlumené hlubší mužské hlasy. Znovu v duchu bratra proklela, ale navenek na sobě nedala nic znát.

Majordomus George otevřel vstupní dveře a přivítal hosty v hale. Anne nasadila výraz dokonalé hostitelky a postavila se ke krbu.

„Edward Heatly s rodinou, madam,“ ohlásil George návštěvu a pak diskrétně opustil pokoj.

Jako první vešli do salonu Edward s Lisou. Anne nejprve nabídla starému pánovi ruku k políbení, ačkoli byla z těch žen, které by si raději s mužem potřásly pravicí jako rovná s rovným, a až teprve poté se pozdravila s Lisou.

„Máte překrásné šaty, miláčku,“ pochválila hostitelka dívce modré šaty s bílými stuhami, jako by to nebyla právě ona, kdo jí tuto kombinaci navrhl. Lisa nesměle poděkovala, a potom už se ujal slova její otec.

„Drahá Anne, obdivuji vaši rychlost, s jakou jste nás pozvala.“

„Tady v Newhavenu se přece nic neutají, pane Heatly,“ usmála se hostitelka a očima zalétla ke dvojici mladých lidí, které dosud neznala.

„Dovolte, abych vás představil. Frances a Ashley Delawayovi, děti mé sestry Diany.“

„Ráda vás poznávám, slečno Delawayová,“ řekla zdvořile Anne.

„Prosím, jen Frances.“

„Tedy pro vás jen Anne,“ oplatila hostitelka dívce zdvořilost a srdečně se na ni usmála. Pak nabídla ruku k políbení jejímu bratrovi. I jemu věnovala vlídný úsměv, aniž by dala jakkoliv najevo překvapení, které pocítila při pohledu na levý rukáv jeho kabátce.

„Prosím, posaďte se. Večeře bude za okamžik,“ vybídla je a sama se posadila do křesla, které patřilo Jackovi. „Doufám, že se na mě nezlobíte za to, že jsem vás svým pozváním zaskočila hned druhý den vašeho pobytu v Newhavenu.“

Než jí Frances s Ashleym stačili odpovědět, ujal se slova Edward. „Vaši bratři se k nám dnes nepřipojí?“ Starý pán se rozhlížel po střídmě zařízené místnosti, jako by čekal, že se bratři Mortimerové schovávají v některém z jejích rohů.

Lisa se při zmínce o Alexovi a Jackovi zlehka začervenala.

„Upřímně, pane Heatly, nejspíš na to zapomněli. I když jsem na to oba ráno důrazně upozorňovala.“

„To se stává,“ mávl nad tím Edward rukou. „Naštěstí si v jejich případě můžete být jista, že je nezdržela nějaká pochybná zábava. Neznám svědomitějšího a pracovitějšího muže, než je váš bratr Jack.“

Pracovitý možná, svědomitý nikoli, dralo se Anne na jazyk při vzpomínce na Jackův loňský skandál, ale včas se zarazila a místo odpovědi se na Edwarda usmála.

c

Během rozhovoru měla Frances dostatek času si hostitelku pořádně prohlédnout. Anne seděla v křesle naproti ní s rukama složenýma v klíně. Zpod širokých sukní jí drobně vykukovaly bílé střevíčky. Bílé jednoduché šaty s nápaditým skládáním vpředu svědčily o dobrém vkusu jejich majitelky. Frances v duchu zatoužila také po takových šatech.

„Pokud brzy nedorazí, nejspíš půjdou spát bez večeře,“ konstatovala Anne a zavrtěla hlavou, až se jí rozkmitaly zlaté náušnice.

Lesk zlata a drahých kamenů opět přilákal Francesinu pozornost. I hostitelčiny šperky byly dokonalé. Zlato jemně rámovalo křišťály ve tvaru slzy, které se ve světle svíček překrásně třpytily. I bez těchto ozdob by však Anne působila elegantně. Jasně z ní vyzařovala přirozená sebejistota a určitá vnitřní spokojenost.

Frances o ní nemohla přímo říci, že by byla krásná, ale kombinace živých šedých očí, jemných úst, zajímavě tvarovaného, leč poněkud delšího nosu a zlatých vlasů, spadajících v prstýncích na ramena, jí na Anne byla přinejmenším sympatická. Soudě podle Ashleyho výrazu, i on tuto skutečnost zaznamenal. Frances odhadovala, že by se k sobě věkově hodili. Ashleymu bylo šestadvacet a Anne mohlo být podobně.

Neuběhly ani dvě minuty, když k nim otevřeným oknem dolehl nezaměnitelný zvuk dusotu čtyř párů kopyt, cválajících po tvrdé příjezdové cestě. Ve dveřích salonu se objevil George s tázavým pohledem upřeným na paní domu.

„S večeří počkáme na pány,“ nařídila Anne a pak se obrátila k Edwardovi. „Ještě jednou se za jejich zpoždění omlouvám.“

Z haly se ozvaly hluboké hlasy obou bratrů. Frances se napřímila a se zájmem se zadívala ke vstupu do salonu. Byla zvědavá na muže, o kterých Lisa mluvila s takovým nadšením a obdivem.

Alex a Jack Mortimerovi vstoupili do pokoje bok po boku. Z jejich výrazů bylo patrné, že na svou úlohu hostitelů pro dnešní večer zcela zapomněli přesně tak, jak Anne správně předpokládala. Když spatřili Edwarda, Lisu a dvě neznámé tváře ve svém salonu, vykročili se s hosty v rozpacích přivítat.

Oba bratři byli vysocí a urostlí, tím ovšem jejich vzájemná podobnost končila. Zatímco Ashley a strýc vstali, aby si s muži potřásli rukama, Frances se zaměřila na světlovlasého mladíka vlevo. Od Lisy už věděla, že to musí být Alex, dvojče jejich hostitelky. Nebylo však pochyb, že by to poznal i kdokoli bez této informace. Jejich podoba byla příliš nápadná. Alex měl stejné šedivé oči jako jeho sestra, jen s tím rozdílem, že v nich chyběla ona jiskra, která dělala Anne tak přitažlivou. Jeho pohled byl zasněný, upřený kamsi mimo realitu. Dívka měla pocit, že i jejich návštěvu vnímá mladší z bratrů jen napůl, jako by měl mnohem lepší námět k přemýšlení. Kromě očí sdílela dvojčata i výraznější nos a další obličejové rysy.

Frances se se zvědavostí sobě vlastní obrátila k druhému muži, aby zjistila, jestli i on nese charakteristické rysy Mortimerových. Jako první si všimla černé kštice, ostře kontrastující s plavými vlasy dvojčat. Na okamžik se nad touto odlišností pozastavila, ale z úvah ji vytrhl strýc Edward, který ji právě představoval. Rychle tedy vyskočila z pohovky a natáhla ruku k prvnímu z bratrů.

„Rád vás poznávám,“ řekl Alex a sklonil se k polibku, aniž by se její ruky v zelené rukavičce doopravdy dotkl. Stále se zdál duchem nepřítomný. Frances se mu proto zadívala přímo do očí. Mladý muž na to ovšem nijak výrazně nezareagoval.

Najednou se její dlaň ocitla v ruce druhého Mortimera. Jack, přezdívaný kapitán, měl úplně jiný stisk než jeho bratr. Oproti Alexově jemné ruce ucítila drsnou ruku pracujícího člověka.

Frances přestala sledovat svou pravici až ve chvíli, kdy už se Jack narovnával a místo na její ruce, kde se jí dotkl svými hřejivými rty, pomalu chladlo. Teprve v ten okamžik si uvědomila, co udělal. Že ji doopravdy políbil! Že to nebylo žádné zdvořilé naznačení jako v případě jeho bratra a ostatních mužů, s nimiž se kdy setkala. Toto byl skutečný, nefalšovaný polibek! A tenká rukavička byla jen velmi chabou bariérou mezi jeho rty a její pokožkou.

Po pominutí prvotního překvapení si však musela přiznat, že jí to bylo vlastně příjemné. Jack Mortimer bezpochyby ovládal umění, jak okouzlit ženu. Na druhou stranu svým činem porušil nepsané pravidlo etikety, a to dokonce před zraky jejího bratra a strýce. Ve Frances se zvedla náhlá vlna rozhořčení. Souboje se již konaly i kvůli mnohem menším přečinům, než byl tento.

Rychlým pohybem zdvihla hlavu a zabodla své zelené, hněvem přimhouřené oči do těch jeho. V tom okamžiku pustil její ruku s razancí, jakou nečekala. Skoro ji od sebe odstrčil, jako by si uvědomil, že drží něco slizkého, odporného. Nepatřičnosti jeho gesta si však nikdo nevšiml. Anne zaměstnávala Edwarda a Ashleyho a Lisa se na něco ptala Alexe.

Frances význam onoho podivného chování pochopila vteřinu poté, co Jack promluvil. Pronesl sice jen prosté „Těší mě“, ale jí to znělo stejně opovržlivě, jako kdyby řekl „Asi jste mi zlomila nos“. Dívka zalapala po dechu.

Jack Mortimer byl oním mužem, do kterého tak nešťastně vrazila v domě lady Spencerové.

c

Její vylekaný pohled mu prozradil, že jej také poznala. On sám si její totožnost uvědomil jen o chvilku dříve, když si zevrubně prohlédl její tvář. Až teď si vzpomněl na zvláštní přízvuk té dívky, se kterou se střetl u lady Spencerové. Mělo mu hned dojít, že to musí být Lisina sestřenice ze zámoří, o jejímž příjezdu se blondýnka ve Farefieldu několikrát zmiňovala.

„Mě také těší,“ odpověděla mu Frances po krátkém zaváhání.

Trapný moment naštěstí přerušil hlas jeho sestry. „Večeře je připravena. Následujte mě prosím do jídelny.“

Dobré mravy, které byly oběma bratrům od dětství vštěpovány, Jackovi velely, aby dívce vedle sebe nabídl rámě. Váhal však tak dlouho, až to za něj Frances vyřešila sama. Třemi kroky překonala vzdálenost od svého bratra a zavěsila se do něj. Jack si oddychl a pak vyrazil za nimi. Tiše doufal, že Anne nenapadlo posadit tu Američanku vedle něho.

Po příchodu do jídelny zjistil, že na něj zbylo místo vedle Lisy. Věnoval dívce jeden ze svých pověstných úsměvů, čímž Lisu nevědomky uvedl do rozpaků.

c

První chod večeře Frances spořádala s pohledem upřeným do talíře. Nechtěla na sebe nijak upozorňovat a téma konverzace jí k tomu přímo nahrávalo. Edward, Ashley a Alex diskutovali mezi jednotlivými sousty o současném stavu námořní dopravy. Občas něco prohodila také Anne a dala tím najevo, že je s prací svých bratrů detailně obeznámena. Jack zarytě mlčel.

Frances se uvolnila až ve chvíli, kdy před ni George naservíroval druhý chod. Protože si nehodlala nechat nějakým bručounem zkazit celý večer, rozhodla se k hostitelce v čele stolu vyslat alespoň pochvalný úsměv. Pak se nenápadně začala rozhlížet po jídelně. Salon jí toho o majitelích domu příliš neprozradil, ale od jídelny si slibovala více. Přece jen se tu členové domácnosti scházeli pravidelně a něco z nich se do vybavení pokoje muselo zákonitě otisknout. Jídelna je srdcem domova, říkávala Diana Delawayová a dcera dávala matce v tomto za pravdu.

Frances zaujalo výrazné štukování na stropě, který byl stejně jako zbytek pokoje vyveden v odstínech bílé a modré. Vášeň k lodím a moři byla zřejmě v rodině Mortimerových dědičná. Pokoj byl až na masivní stůl a židle téměř prost nábytku. Jediným dalším výrazným kusem byl mahagonový příborník, zabírající jeden roh místnosti. Na obou delších stěnách visely olejové malby v oválných rámech, Frances si však ze svého místa mohla prohlédnout jen ty na protější zdi.

Přímo nad Lisou poznala věrohodné ztvárnění Farefieldu. Obraz byl zřejmě namalován před delší dobou, protože se na některých jeho místech již stačil podepsat nemilosrdný zub času. Na obrazu vpravo bylo též zachyceno rodinné sídlo, ale z jiného úhlu.

Obraz vlevo však nedokázala identifikovat. Nejspíš na něm byla vyobrazena ta slavná loděnice, o které byla již u stolu řeč. Frances upřela na obraz soustředěný pohled, aby jí neunikl jediný detail.

c

Dívčina zaujetí obrazem si u stolu všiml pouze jediný člověk. Jack Mortimer se ještě stále nezapojil do rozhovoru a očima těkal po místnosti. Jídlo na talíři ho jen pramálo zajímalo, neboť stravování bral jako nepříjemnou nutnost, nikoli jako potěšení. Kdyby nemusel, nejspíš by vůbec nejedl ani nespal. Plýtvání časem bytostně nesnášel.

Ten Američan, Ashley, vypadal dle jeho mínění jako muž, který to má v hlavě srovnané. Přestože Jack seděl přímo naproti němu, nijak zvlášť si ho neprohlížel. Byl zvyklý posuzovat muže spíše podle slov a činů než podle vzhledu.

Zato u žen si Jack považoval vzhledu víc než čehokoliv jiného. Výjimkou byla jen jeho sestra, u níž obdivoval bystrý intelekt a charakter.

Teď ovšem pozoroval tu drzou dívku, s níž se srazil u kartářky. Ta si jeho pohledu naštěstí nevšímala, protože byla příliš zaujatá obrazem nad ním. Kapitán tušil, že si zřejmě láme svou roztomilou hlavičku tím, co je na plátně namalováno. To mu poskytlo dostatek času na to, aby si ji důkladně prohlédl.

Jack se jako obvykle zaměřil nejprve na oblast šíje. Tento zvyk si osvojil záhy poté, co začal sbírat milostné zkušenosti coby sotva dospělý holobrádek. Zastával tak teorii, že podle tvaru ženské šíje je schopen rozpoznat její základní povahové rysy, a především její dispozice pro milostné vztahy. Nyní, ve svých jednatřiceti letech, dovedl svůj průzkum díky usilovnému bádání téměř k dokonalosti.