Kerry Lonsdaleová

Všechno, co máme

EVERYTHING WE KEEP

Copyright © 2016 Kerry Lonsdale

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency, s.r.o.

All rights reserved

Translation © 2017 Anna Křivánková

ISBN 978-80-249-5249-9

Obsah

1. část Klenot předhůří – Los Gatos, Kalifornie

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

2. část Puerto Escondido, Mexiko

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Epilog

Poděkování

Pro Henryho, který kvůli mně nacestoval pět tisíc mil.

Miluju tě.

1. část

Klenot předhůří – Los Gatos, Kalifornie

Kapitola 1

ČERVENEC

V náš svatební den dorazil můj snoubenec James do kostela v rakvi.

Celé roky jsem snila, jak na mě bude čekat u oltáře a usmívat se tím zvláštním úsměvem, který patřil jen mně. Pokaždé mi z toho příjemně zatrnulo. A teď, místo abych se vydala uličkou mezi kostelními lavicemi ke svému nejlepšímu příteli – mé první a jediné lásce – jsem se účastnila jeho pohřbu.

Seděla jsem po boku svých rodičů ve svatostánku plném přátel a příbuzných. Měli být našimi svatebními hosty. Místo toho se přišli poklonit památce muže, který zemřel příliš mladý a příliš brzy. Právě oslavil devětadvacáté narozeniny.

A teď byl pryč. Navždy.

Po tváři mi stekla slza. Zachytila jsem ji cárem papírového kapesníku, který jsem křečovitě svírala.

„Na, Aimee.“ Máma mi dala čistý.

Zmačkala jsem jej v dlani. „D-děkuju.“ Hlas se mi zadrhl.

„To je ona?“ ozvalo se tichým hlasem v lavici za mnou a já celá ztuhla.

„Ano, to je Jamesova snoubenka,“ zaznělo šeptem v odpověď.

„Chudák malá. Vypadá tak mladá. Jak dlouho že byli zasnoubeni?“

„Nevím to přesně, ale znali se odmalička.“

Překvapený nádech. „Takže se měli rádi už jako děti? Taková tragédie…“

„Prý trvalo týdny, než našli tělo. Dokážete si to představit? Ta hrůza, nevědět co–“

Zasténala jsem. Spodní ret se mi neovladatelně roztřásl.

„No tak! Mějte trochu ohledy, prosím vás,“ obořil se táta drsným šepotem na obě dámy sedící za námi. Vstal, prodral se přes mámina i moje kolena a posadil se vedle mě, takže jsem se ocitla mezi oběma rodiči. Přitáhl si mě blíž, aby mě zaštítil před klevetivým šepotem a zvědavými pohledy.

Varhany mocně zaduly a pohřební obřad začal. Všichni povstali. Pomalu jsem se zvedla, celá rozbolavělá a jakoby zestárlá, a ihned jsem pevně sevřela opěradlo lavice přede mnou, abych se znovu nezhroutila zpátky. Všechny hlavy se otočily dozadu, kde si nosiči naložili Jamesovu rakev na ramena. Zatímco jsem hleděla, jak kráčí za knězem uličkou, musela jsem pořád myslet na to, že nesou víc než Jamesovo tělo, příliš poznamenané rozkladem, než aby bylo pomyšlení na otevřenou rakev. Na jejich ramenou se nesly i naše naděje a sny a celá ta budoucnost, kterou jsme si spolu naplánovali. Jamesův plán skoncovat s rodinným podnikem a otevřít si v centru uměleckou galerii. Můj sen převzít po rodičích restauraci. I ten malý chlapeček, který měl stát mezi Jamesem a mnou a držet se nás malýma ručkama.

To všechno dnes měli pohřbít. Z plic se mi vydral další vzlyk.

„Já to nezvládnu!“ zaúpěla jsem drsným šepotem. Nesnesu tu ztrátu. Ani všechny ty soucitné pohledy zabodávající se mi do zad, zatímco tu stojím ve druhé řadě kostelních lavic. Uvnitř kostela bylo k zalknutí. Vzduch byl prosycen vyčpělou směsicí potu a kadidla, a k tomu ještě dusivě sladkou vůní orchidejí vkusně rozmístěných po celém svatostánku vystavěném ve stylu španělských misií. Ty květiny byly zakoupeny na naši svatbu, ale Claire Donatová, Jamesova matka, je nechala doručit na pohřební obřad. Stejný kostel. Stejné květiny. Špatný obřad.

Sevřel se mi žaludek. Zakryla jsem si ústa a snažila se dostat přes tátu do uličky. Máma mě popadla za ruku a stiskla ji. Přitáhla si mě, objala mě kolem ramen a nechala mě, ať jí položím hlavu na rameno. „No tak, no tak,“ konejšila mě. Slzy mi volně stékaly po tvářích.

Nosiči položili rakev na kovový podstavec a zaujali svá místa v lavicích. Thomas, Jamesův bratr, vklouzl do přední lavice vedle Claire, oděné v černém kostýmku a se stříbrnými vlasy svinutými v pevný uzel. Tuhý a nepoddajný, jako byla ona sama. Phil, Jamesův bratranec, se postavil po jejím druhém boku. Ohlédl se a při pohledu na mě krátce pokývl na pozdrav. Polkla jsem a ustoupila tak daleko, až jsem se kotníky dotkla dřevěné lavice.

Claire se obrátila. „Aimee.“

S trhnutím jsem na ni upřela pozornost a zamumlala: „Claire.“

Od chvíle, kdy jsme se dozvěděly o Jamesově smrti, jsme spolu nepromluvily ani slovo. Dala mi jasně najevo, že moje přítomnost jí až příliš připomíná ztrátu nejmladšího syna. Pro naše společné dobro jsem se tedy raději držela dál.

Obřad pokračoval v předvídatelném sledu různých proslovů a žalmů. Poslouchala jsem všechny ty projevy jen na půl ucha, a čtení z bible jsem vnímala jen stěží. Když obřad skončil, vyklouzla jsem postranními dveřmi dřív, než mi v tom kdo stačil zabránit. Už se mi dostalo tolik kondolencí, že mi to s přehledem vystačí na dva životy.

Hosté se vyřinuli na nádvoří. Ubírala jsem se loubím pryč, doufajíc, že si mě nikdo nevšimne, a koutkem oka jsem přitom zahlédla pohřební vůz. Otočila jsem se a setkala se pohledem s Thomasem. Vydal se ke mně klenutým průchodem a pevně mě sevřel v náručí. Hrubá látka jeho obleku mě škrábala do tváře. Vypadal jako James: tmavé vlasy a oči, olivová pleť. Byl starší a statnější verzí svého bratra, a přece mi připadal jako docela jiný člověk.

„Jsem rád, že jsi tady.“ Jeho dech mi pročísl vlasy.

„Málem jsem nepřišla.“

„Já vím.“ Vedl mě dál od davu shlukujícího se kolem nás, až jsme došli ke kvetoucímu křivouši, vinoucímu se na konci loubí. Nafialovělé kvítky tančily v červencovém odpoledním vánku. Pobřežní mlha, která Los Gatos před úsvitem pokryla, se vypařila s vycházejícím sluncem. Den byl už tak příliš teplý.

Thomas se odtáhl a sevřel mi paže. „Jak to zvládáš?“ Zavrtěla jsem hlavou a přitiskla jazyk na patro, abych potlačila vzlyknutí deroucí se na povrch. Vymanila jsem se z Thomasových rukou. „Musím jít.“

„Však my také. Pojď, pojedeme spolu. Odvezu tě na hřbitov a potom na hostinu.“

Znovu jsem zavrtěla hlavou. Jel v jednom autě s Claire a Philem.

Thomas si ztěžka povzdechl. „Takže nepůjdeš?“

„Jen na hřbitov.“ Zaplétala jsem si prsty do šňůry zavinovacích šatů. Přijela jsem s rodiči a měla v plánu s nimi i odjet. „Ta hostina je záležitostí tvojí matky. Jejích příbuzných a přátel.“

„Jsou to také přátele Jamese – a tvoji.“

„Já vím, ale…“

„Chápu.“ Sáhl do kapsy a vytáhl složený kus papíru. „Nevím, kdy tě zase uvidím.“

„Já přece nikam neodcházím. Jen proto, že James…“ polkla jsem a upřeně se zahleděla na své boty, černé sandály. Žádné bílé saténové lodičky s otevřenou špičkou, které jsem ten den měla mít na sobě. „Můžeš mi zavolat. Nebo se stav,“ nabídla jsem.

„Budu teď hodně cestovat.“ Zvedla jsem hlavu. „Vážně?“

„Na. Tohle je pro tebe.“

Rozevřela jsem složený list, který mi podal, a zalapala po dechu. Byl to to Thomasův osobní šek. Pořádně tučný šek.

„Co to…?“ Prsty se mi roztřásly, zatímco se můj mozek snažil vstřebat tu obrovskou cifru 227 000 dolarů.

„James chtěl po svatbě změnit závěť, jenže už…“ Thomas si promnul bradu a pak spustil ruce. „Hlavním dědicem jsem tudíž zůstal já. Zatím jsem ještě nedostal veškerou hotovost z jeho bankovních účtů, ale tohle je všechno, co bys dostala, kromě vlastnictví Donato Enterprises. To ti odkázat nemohl.“

„Nemůžu si vzít tvoje peníze,“ podala jsem mu šek zpátky.

Rychle vklouzl rukama do kapes. „Ale můžeš. Dnes jste se měli brát, takže by stejně byly tvoje.“

Znovu jsem se zahleděla na šek. Tolik peněz.

„Tvoji rodiče půjdou brzy do důchodu, ne? Můžeš koupit jejich restauraci, nebo otevřít vlastní. James zmínil, že bys něco takového chtěla.“

„Ještě jsem se nerozhodla.“

„No tak cestuj, podívej se po světě. Kolik je ti, šestadvacet? Máš celý život před sebou. Zkrátka udělej něco, abys byla šťastná.“ S nuceným úsměvem zabloudil zrakem za mé rameno a upřel pohled na cosi na nádvoří. „Musím jít. Buď na sebe opatrná, ano?“ Políbil mě na tvář.

Cítila jsem letmý dotek jeho rtů, ale stěží jsem si uvědomovala, co říká. Hluk na nádvoří zesílil a mé myšlenky se toulaly daleko. Udělej něco, abys byla šťastná. Neměla jsem ponětí, co má to něco být. Teď už ne.

Zvedla jsem oči, abych se s Thomasem rozloučila, ale už byl pryč. Otočila jsem se a zahlédla jej naproti na nádvoří s matkou a bratrancem. Phil trhl hlavou a zadíval se na mě, jako by cítil můj pohled. Záměrně pozvedl obočí. Polkla jsem. Naklonil se ke Claire, něco jí zašeptal do ucha a vykročil směrem ke mně.

Vzduch se leskl jako olej v pánvi na smažení. Zaslechla jsem Jamesův hlas. Ozvěnu dávné minulosti. Vypadneme odsud.

Strčila jsem šek do psaníčka, otočila se a vydala se směrem k parkovišti. Kráčela jsem pryč od minulosti, vstříc nejisté budoucnosti, a aniž bych tušila, jak se odsud vlastně dostanu. Neměla jsem totiž auto.

Zastavila jsem se u obrubníku a v duchu se dohadovala, jestli se mám vrátit na nádvoří a najít rodiče, když tu ke mně přistoupila starší žena s blond vlasy ostříhanými na kluka.

„Slečna Tierneyová?“

Odmítavě jsem zatřepala rukou. Neměla jsem už sílu na žádné další kondolence.

„Prosím, je to naléhavé.“

Zněla trochu zvláštně, a tak jsem zaváhala. „My se známe?“

„Jsem přítelkyně.“

„Jamesova přítelkyně?“

„Vaše. Jsem Lacy,“ podávala mi ruku.

Zírala jsem na tu ruku vznášející se mezi námi, a pak jsem pozvedla oči k ní. „Promiňte, my se odněkud známe?“

„Přišla jsem kvůli Jamesovi.“ Svěsila ruku a mrkla přes rameno. „Mám informace o té jeho nehodě.“

V koutku oka mi vyvstala slza. Zhluboka jsem vydechla, plíce celé utýrané od všeho toho pláče za poslední dva týdny. James řekl, že bude pryč jen čtyři dny. Jen docela krátká služební cesta. Poletí do Mexika, vezme klienta na ryby, u večeře vyjedná smlouvy a pak hurá domů. Kapitán lodi vypověděl, že James nahodil prut, a když se kapitán vrátil z prohlídky motoru, byl James pryč. Prostě jen tak. Pryč.

To bylo před dvěma měsíci.

James byl celé týdny nezvěstný a nakonec usoudili, že je mrtev. A pak, podle toho co říkal Thomas, moře vyplavilo Jamesovo tělo. Lacy zřejmě neslyšela, že to tělo nakonec našli. Případ uzavřen.

„Přišla jste pozdě. Vím, že –“

„Je naživu. James je naživu.“

Zůstala jsem na ni koukat celá tumpachová. Kdo si ta ženská myslí, že je? Ukázala jsem na pohřební vůz: „Podívejte!“

Podívala se. Spolu jsme hleděly, jak řidič zabouchl zadní dvířka a přešel na svou stranu vozu, aby se usadil za volant. Zavřel dvířka a odjel z parkoviště směrem ke hřbitovu.

Pohlédla jsem na tu ženu se zvráceným uspokojením. Ona však dál upírala zrak na černý sedan a tichým, nelíčeně uchváceným tónem pronesla: „To by mě zajímalo, co v té rakvi je.“

„Počkejte!“

Proplétala jsem se parkovištěm, ale Lacy se mi držela v patách: „Počkejte prosím!“

„Běžte pryč!“

Oči se mi zalévaly slzami. Sliny mi zaplavovaly ústa, až mi jazyk dočista ztěžkl. Potřebovala jsem zvracet, ale Lacy mě nechtěla nechat na pokoji. Pohlédla jsem směrem k ulici. Můj dům byl necelou míli odtud. Možná bych mohla domů dojít pěšky.

Žaludeční šťávy mi rychle stouply do krku. Ach bože.

„Nechte mě to vysvětlit,“ prosila Lacy.

„Teď ne.“ Přitiskla jsem si dlaň k ústům a zaběhla za velkou dodávku. Celou mě polilo horko. Vlhký pot mě zmáčel v podpaží a pod ňadry. Vnitřnosti se mi svíjely. Padla jsem na všechny čtyři.

Všechno, co jsem v sobě tak dlouho držela, se vyřinulo na sluncem rozpálený chodník pode mnou. Hlasová zpráva od Jamese, kterou jsem nikdy nedostala. Osamělé noci, kdy jsem jen seděla a čekala, až mi zavolají, že žije. Telefonát od Thomase – ten, kterého jsem se tak bála. James byl pryč.

A pak tu byla Claire, která trvala na tom, aby se pohřeb konal v náš svatební den. Kostel už byl přece zamluvený a její příbuzní měli rezervované letenky a ubytování. Tak proč by je měli rušit a všechno přeorganizovat?

Znovu jsem se křečovitě zachvěla. Zvracela jsem, až mě rozbolelo u srdce a žaludek jsem měla docela prázdný. Pak jsem se rozplakala. Srdceryvné vzlyky mě trhaly na kusy. Těžké slzy dopadaly na asfalt a rozplizávaly se v kyselou břečku.

Jakási vzdálená část mého mozku si uvědomovala, že jsem právě dosáhla hranice svých možností. Kéž bych se jen bývala zhroutila doma s Jamesovým polštářem v objetí, a ne tady, na parkovišti, necelých třicet metrů od davu lidí, a s cizinkou stojící přímo nade mnou.

Opřela jsem se o dodávku a posadila se na nárazník. Lacy mi nabídla láhev vody. „Je netknutá.“

„Díky.“ Ruce se mi třásly a nedařilo se mi obemknout prsty úzké víčko, takže si musela vzít láhev zpátky a odšroubovat mi ho. Vypila jsem celou třetinu, než jsem se znova nadechla.

Lacy vytáhla z kabelky několik papírových kapesníků. „Nate.“ Dívala se, jak si utírám pusu a nos, a pohrávala si přitom s popruhem kabelky. „Lepší?“

„Ne.“ Vyškrábala jsem se na nohy. Chtěla jsem domů. Lacyina ruka opět zmizela v kabelce. Chvíli se v ní přehrabovala a nakonec vytáhla vizitku. „Potřebuji s vámi mluvit.“

„Nemám zájem, nechci nic kupovat.“

Tváře jí zahořely. „Ale já nic neprodávám. Je tu něco…“ Zarazila se, pátravě přelétla zrakem parkoviště za našimi zády a teprve pak se otočila zpátky ke mně.

Zamrkala jsem, překvapena intenzitou pohledu jejích světle fialových očí. Instinktivně jsem zpozorněla. Ta žena něco věděla.

„Nic neprodávám a moc se omlouvám za to, jak jsem vám to řekla, ale mluvím pravdu. Přijďte za mnou co nejdřív.“ Popadla mě za volnou ruku a vtiskla mi do dlaně vizitku. Pak poodstoupila a zmizela za dodávkou.

Blížily se ke mně kroky, čísi podpatky klapaly o chodník.

„Tady jsi!“ vydechla Nadia celá bez dechu. „Všude jsme tě hledali. I rodiče.“ Na ramena jí padaly kaštanové kadeře. Zřejmě se jí uvolnil účes, když spěchala, aby mě našla.

Kristen se vynořila hned za ní. Také sotva popadala dech a hruď jí rychle stoupala a klesala.

Měly mi jít za družičky.

„Co tady děláš?“ zeptala se Kristen vysokým hlasem, vyčerpaná během.

„Já byla…“ zarazila jsem se. Nechtělo se mi vysvětlovat, že jsem se schovávala, že mě po parkovišti honila cizinka a že jsem si pozvracela boty.

„Cos byla?“ naléhala. Nadia ji dloubla loktem a ukázala na zem pod mýma nohama. Kristen se při pohledu na důkaz rozprsknutý po chodníku jako převržená plechovka barvy soucitně ušklíbla. „Ach Aimee,“ zasténala.

Sklonila jsem hlavu a tváře mi hořely. Přečetla jsem si vizitku v dlani.

LACY SAUNDERSOVÁ

SENZIBILKA, KONZULTANTKA & SESTAVOVAČKA PROFILŮ

VRAŽDY, NEZVĚSTNÉ OSOBY & NEVYŘEŠENÉ ZÁHADY

POMOHU VÁM NAJÍT ODPOVĚDI, KTERÉ HLEDÁTE.

V hloubi duše mě zamrazilo. Trhla jsem hlavou směrem k Lacy. Byla pryč.

„Co to je?“ zeptala se Nadia.

Dala jsem jí vizitku a ona obrátila oči v sloup. „No nazdar, už po tobě jdou cvoci.“

„Kdo?“ Kristen jí nakoukla přes rameno.

Nadia vizitku rychle přehnula a nacpala ji do kabelky. „Nebuď naivní, Aimee. Lidi se tě budou snažit zneužít.“

„Kdo?“ zeptala se znovu Kristen. „Co bylo na tý vizitce?“

„Nic, čím by se Aimee měla zabývat.“

Nadia má pravdu, snažila jsem se přesvědčit sama sebe. Ta Lacy je padlá na hlavu. Taková drzost, přijít si za mnou zrovna dneska. Nejspíš sledovala smuteční oznámení v místních novinách.

Kristen mě vzala pod paží. „Pojď, zlato. Pojedeme spolu na hřbitov. Najdeme tvoje rodiče a řekneme jim, že jedeš s náma. Nick už čeká v autě.“

Nick. Kristenin manžel. Jamesův nejlepší kamarád. James.

Nechala jsem Kristen, aby mě odvlekla. „Chtěla jsem dojít domů pěšky.“

Pohlédla na moje deseticentimetrové podpatky a pozvedla pěstěné obočí. „To víš že jo.“

Po pohřbu nás Nick vysadil u mě doma. Kristen a Nadia šly se mnou dovnitř. Zastavila jsem se na prahu předsíně vedoucí do našeho čtyřpokojového bungalovu a rozhlédla se. Byla tu karamelově zbarvená kožená křesla a pohovka potažená hnědošedou žinylkou. V ořešákové skříňce se ukrývala plochá televize. Dvířka skříňky byla stále dokořán, jak jsem se naposledy na něco dívala, ať už to bylo cokoliv. Stěnu nad komodou stojící u hlavních dveří zdobily tři Jamesovy zarámované obrazy.

Všechno bylo na svém místě kromě muže, který tu žil. Odhodila jsem klíčky a psaníčko na komodu.

Nadia prošla jídelnou do kuchyně a klapot jejích podpatků na dřevěné podlaze se rozezněl domem. „Chceš něco k pití?“

„Čaj, prosím.“ Vyklouzla jsem z bot a protáhla si prsty u nohou.

Nadia vytáhla blender. Nabrala z mrazáku ledové kostky a vhodila je do džbánku, kde se s praskotem přizpůsobily jeho teplejšímu povrchu.

„A co něco silnějšího?“

„Klidně,“ pokrčila jsem rameny. „Jak chceš.“

Kristen, která se vyzula u kávového stolku, vzhlédla a zamračila se. Padla do koženého křesla nejblíže krbu a posadila se na paty. Když jsem odcházela do ložnice, cítila jsem na sobě její pohled.

Šla jsem přímo ke skříni, kterou jsme s Jamesem sdíleli, a otevřela zkosená dvířka. Mé šaty visely vedle jeho obleků. Všechny byly tmavě šedé, černé nebo temně modré. Některé s proužkem, ale většinou jednobarevné. Jeho zbroj – tak jim říkal. Tolik se lišily od nedbalých kostkovaných košil a džínsů, které nosil doma…

Při pohledu na jeho šatník by jeden myslel, že to oblečení patřilo dvěma různým lidem. Ten muž, který pracoval pro Donato Enterprises, byl formální a zdvořilý v porovnání se svobodomyslným umělcem s vyhrnutými rukávy a předloktím umazaným od barev.

Já je milovala oba.

Přitiskla jsem nos k rukávu jeho milované modré košile a nadechla se. Santalové dřevo a zemitá ambra, jeho kolínská, stříknutá nádechem terpentýnu, kterým čistil svoje štětce a palety. Tu košili měl na sobě i v den, kdy maloval naposledy. Viděla jsem ho i teď zpoza spuštěných víček, jak se rozhání štětcem a svaly na ramenou se mu vlní pod zašlou modrou bavlnou.

„Chceš si promluvit?“ ozvala se za mnou tiše Kristen.

Zavrtěla jsem hlavou, rozvázala uzel u pasu zavinovacích šatů a povolila je. Sklouzly mi z ramenou a zůstaly ležet na hromádce u nohou. Sáhla jsem do skříně, vytáhla Jamesovu košili a tepláky, které jsem nosila ještě na střední, a navlékla si je. Když jsem si přetáhla košili přes hlavu, zaplavilo mě teplo. Dotyk látky na zádech ve mně vyvolal dojem, jako by mě James objímal.

Nikdy tě neopustím, Aimee.

Ve zlomeném srdci se objevila další prasklina. V krku mě dusilo vzlyknutí.

Dřevěná podlaha za mnou zaskřípala a matrace zasténala. Zavřela jsem skříň a obrátila se ke Kristen. Opřela se o čelo postele a položila na klín polštář. Jamesův polštář.

Svěsila jsem ramena. „Chybí mi.“

„Já vím.“ Poplácala místo vedle sebe.

Natáhla jsem se na postel a položila jí hlavu na rameno. Kristen se mi opřela tváří o vrcholek hlavy. Sedávaly jsme takhle, už když mi bylo pět, vždycky jsme se k sobě přimazlily a šeptaly si tajemství. A také jsme tak hodně sedávaly během uplynulých dvou měsíců. Kristen byla o dva roky starší než já a ujala se role sourozence, kterého jsem nikdy neměla. Ovinula mi paži okolo ramen. „Bude to lepší. Slibuju.“

Znovu se mi vyřinuly slzy. Kristen se natáhla pro kapesníky na nočním stolku. Pár jsem si jich vzala a vysmrkala se. Odhrnula mi vlhké kudrny ze spánku a pak si vzala vlastní kapesník a lehce si otřela koutky očí. Chabě se zasmála a pohlédla na mě.

„Je na nás pohled, co?“

Brzy jsme se připojily k Nadie v kuchyni a nad margaritami si povídaly o tom, jaké to bylo vyrůstat s Jamesem. O několik hodin a příliš mnoho koktejlů později Nadia usnula na pohovce a během pár vteřin začala nahlas chrápat. Kristen už spala v mojí posteli. V potemnělém domě, kde jediné světlo vycházelo ze svíček, které předtím Kristen rozsvítila, jsem si připadala osamělá. Zvedla jsem Nadiiny nohy, zabořila se do pohovky a pak jsem si je zase položila do klína. Bylo deset večer, touhle dobou jsem se měla v Jamesově náruči nést po parketu a jemně se s ním pohupovat do rytmu naší písně My dva.

Nadia zabručela a obrátila se. Pak vstala a odšourala se do ložnice pro hosty, přičemž za sebou courala po podlaze přehoz z pohovky.

Zabrala jsem si její místo a nechala myšlenky volně plynout. Myslela jsem na Jamese a na důvod, proč zrovna v tu dobu odjel do Mexika. Proč nepočkal, nebo proč toho klienta nenechal Thomasovi? To on byl přece ředitel Donato Enterprises a dohlížet na dovoz i vývoz nábytku byla jeho práce. James byl jen finanční ředitel, který měl na starosti účty, ne vyjednávání smluv. Jenže tentokrát trval na tom, že tohohle klienta zvládne jen on a nikdo jiný. Odjel den poté, co jsem rozeslala pozvánky na svatbu.

Oči mi ztěžkly a já se nořila do spánku, ale myšlenky mi pořád poletovaly sem tam. Snila jsem o ženě na parkovišti. Byla od hlavy k patě v černém a oči jí zářily barvami duhy. Zvedla ruce nad nehybným tělem a pohnula rty. Melodické zaříkávání rozechvělo vzduch kolem ní a těla ležícího u jejích nohou. Těla, která se nyní hýbalo. A pak mi došlo, že to tělo není jen tak někdo. Byl to James. A Lacy ho probouzela zpět k životu.

Kapitola 2

„Co tady děláš, prosím tě?“

Tátův baryton mi zahromoval v uších. Trhla jsem sebou a podívala se na něj. Opětoval můj pohled. Pihami poseté paže mu volně visely podél klenutého hrudníku. Lítačky oddělující kuchyni a jídelní prostory hospody U Starého irského kozla se za ním komíhaly a panty s každým zhoupnutím hlasitě zaskřípaly.

Bylo pondělí, dva dny po Jamesově pohřbu, a já byla vzhůru už od pěti jako každé ráno od té doby, co jsem začala pracovat v hospodě rodičů. A jako každé ráno od Jamesova zmizení jsem se vykulila z postele a odvlekla se do koupelny. Nalila jsem si kávu z kávovaru, ačkoliv jsem si vůbec nepamatovala, že bych jej předchozího večera plnila, odpotácela se do auta, New Beetla temně oranžové barvy, a odjela do hospody U Starého irského kozla – prvotřídního podniku, který rodiče koupili ještě před mým narozením. V té restauraci jsem vyrostla a strávila spoustu času vytíráním podlahy a ukládáním zboží ve skladu. Nakonec jsem se přesunula do kuchyně a pracovala po boku mámy, šéfkuchařky, a Dalea, druhého kuchaře. Dale mě naučil všechno o pečení. Mojí specialitou byl chleba. Když jsem pak vychodila kulinární akademii v San Franciscu, ujala jsem se role mámina druhého kuchaře, zatímco Dale se stal šéfkuchařem v jedné z nejstarších jídelen v Cambridge v Massachusetts. Byla to pro něj životní příležitost, jak mi jednou řekl.

A teď jsem tu stála, postupně si uvědomovala prostor kolem sebe, profesionální nerezové trouby a sporáky, chladicí místnost a přilehlý mrazák, všechny ty hrnce a pánve na dosah, a měla jsem pocit, že se toho dne probouzím už podruhé.

Zářivky mi bzučely nad hlavou jako včelí roj. Poblíž stojící rádio tlumeně vysílalo ranní pořad místní rozhlasové stanice. Stěží jsem rozeznávala, co vlastně moderátor říká, ale jeho hlas zněl hladce a zněle. Všechno bylo tak známé. Prostě typické ráno, které vlastně nebylo typické ani za mák.

Táta na mě úkosem pohlédl, zřejmě zneklidněn mým mlčením. Stála jsem u pečicího pultu obklopená bochníky kynoucího těsta, pěsti zabořené v bochánku chladivé hmoty poprášené moukou. Celý povrch pultu byl pokrytý bílým práškem.

„Kolik je?“ zachraptěla jsem. Táta přistoupil blíž. „Devět.“

Tři hodiny od chvíle, kdy jsem opustila dům.

Hlavou mi proběhly jednotlivé výjevy. Parkuji auto, vypínám poplašné zařízení u dveří restaurace, přináším zásoby, chystám ingredience. Tyhle vzpomínky se mohly vztahovat ke kterémukoliv z tisíce jiných rán.

Vytáhla jsem ruce z těsta. Hlasitě to mlasklo. K prstům mi přilnuly mazlavé kousky a zalezly mi pod nehty. Promnula jsem si dlaně, ale lepkavá hmota se odmítala vzdát.

Obyčejně jsem si těchhle ranních chvilek samoty strávených hnětením těsta vážila – vlastně jsem po nich toužila. To rytmické rozptýlení jsem znala už od dětství, kdy mě máma učila péct v naší domácí kuchyni. Při takové monotónní práci jsem mohla vypnout a nechat své myšlenky volně toulat, rozmýšlet se, co budu ten den dělat, plánovat budoucnost, rozebírat minulost. Ale ne dnes. Těsto se na mě lepilo jako kus žvýkačky na podrážku boty. Iritovalo mě. Nechtěla jsem ho, stejně jako jsem nechtěla, aby mi cokoliv připomínalo, že všechny ty hodiny strávené plánováním budoucnosti byly ztracený čas. Žádná budoucnost už neexistovala.

Promnula jsem si ruce důrazněji a pokusila se seškrábat těsto nehty.

Táta se vedle mě objevil s vlhkou utěrkou. Začal mi čistit ruce. Bylo to něžné gesto plné otcovské starostlivosti. Jemně ťupkal utěrkou podél naběhlých rudých skvrn, které jsem si způsobila, a dával přitom pozor, aby mi pokožku ještě více nepodráždil. Jeho něha mi jen dodala na zuřivosti. Nechtěla jsem, aby se se mnou zacházelo jako s něčím, co se může každou chvíli rozbít. Vysmekla jsem své ruce z jeho sevření a vyškubla mu utěrku. Začala jsem si drsně otírat ruce.

„Běž domů, Aimee.“

„A co tam?“ hodila jsem utěrku na pult.

Táta už nic neřekl. Pozoroval, jak válím těsto a kladu další bochníky na velký kovový plech. Zašoupla jsem plech na pojízdný stojan a odvezla všechny ty bochníky a rohlíky stranou, abych je později upekla.

Do kuchyně vešla máma a v náručí nesla dvě nákupní tašky z hnědého papíru. Prokvetlé vlasy měla šik zastřižené na delšího ježka, takže pěkně vynikaly jej stříbrné náušnice, jejichž spirálky dosahovaly hluboko pod ušní lalůčky. Střelila pohledem po tátovi a vzápětí se na mě usmála. „Viděla jsem venku tvoje auto. Copak tu děláš?“

„Peču chleba. Jako každý ráno, pětkrát do týdne.“ Samotné mi z vlastního kousavého tónu zatrnulo.

„Už jsem jí říkal, ať jde domů,“ pravil táta.

„Tatínek má pravdu. Potřebuješ si odpočinout.“

„Potřebuju pracovat,“ odvětila jsem a popadla vařečku.

„A vy potřebujete pomoct, a taky potřebujeme chleba k dnešnímu obědu a večeři.“

Vyměnili si pohledy.

„Co je?“ zeptala jsem se.

„Zavolala jsem Margie.“ Máma se zeširoka usmála, až odhalila obě řady zubů. Margie využívali, jen když byla situace zoufalá, třeba když jsem onemocněla nebo když si nás někdo rezervoval pro velkou soukromou oslavu. Margie vlastnila pekařství za rohem a dodávala do spousty místních restaurací.

Vdechla jsem teplou, vlhkou vůni čerstvě upečeného chleba. Chleba, který jsem neupekla. Podezíravě jsem se zahleděla na papírové tašky, které máma přinesla. MARGIINO TRADIČNÍ PEKAŘSTVÍ.

„Naši zákazníci můj chleba milujou!“ zakvílela jsem. „Nemůžete ho nahradit! A mě taky ne!“

„Ale my přece nenahrazujeme… tebe,“ vykoktal táta.

Dopáleně jsem odfrkla a praštila se vařečkou do stehna. To poslední jsem nechtěla říct nahlas.

„Tak to přece nemyslíme!“ přispěchala ke mně máma. „Jen jsme se dohodli s Margie, protože jsme mysleli, že budeš potřebovat volno.“

„Ale já nepotřebuju volno!“ Máma tvrdohlavě našpulila rty.

„A jak dlouho?“ zasténala jsem.

Rodiče si vyměnili další ze svých pohledů a máma mi jemně přejela rukou po paži. „Tak dlouho, jak bude třeba.“

„Stejně tu budou nějaké změny…“

„Teď ne, Hughu,“ přerušila ho máma.

„Jaký změny?“ podívala jsem se na tátu. Poškrábal se po tváři a sklopil oči k podlaze. „Co mi tajíte?“

„Nic, holčičko,“ řekla máma.

„Tak jí to řekni, Cathy. Stejně na to dřív nebo pozdějc přijde.“

Máma s tátou na sebe pohlédli. „Tvůj tatínek a já jdeme do důchodu.“

Sevřela jsem vařečku. „Do důchodu? Už teď?“ Přejela jsem je divokým pohledem. „No tak, vždyť jsem právě pohřbila Jamese! Ještě vás nemůžu vyplatit! Nemůžu vést Kozla sama!“

„Nebudeš muset. Prodali jsme ho,“ řekl táta.

Vařečka hlučně dopadla na pult. „Co že jste?“ Máma zaúpěla a věnovala mi omluvný pohled.

„Do devadesáti dnů to bude domluveno,“ dodal táta. Máma se praštila dlaní do čela. „Hughu!“

„No co jsem řekl?“

„Spíš cos neřekl! Dohodli jsme se snad, že jí to řekneme ohleduplně.“

Lítala jsem očima z jednoho na druhého a pořád čekala, až mi jeden z nich řekne, že je to jen vtip. Oba na mě omluvně pohlédli a ve tváři se jim zračila starost.

„Proč jste to neprobrali se mnou?“ tázala jsem se.

Máma si povzdechla. „Víš přece, že jsme měli poslední dobou potíže udržet podnik v provozu. A pak se naskytl kupec a nabídl nám, že to od nás převezme. Má tady s tím velké plány.“

„To já taky. Proč jste mi ne… do prdele práce!“ Přitiskla jsem si prsty na spánky. „Proč jste mě nenechali tu hospodu koupit?“

„A nechat tě, ať se zadlužíš?“ Máma zavrtěla hlavou. „To bychom ti neudělali.“

„To jsme na tom tak špatně? Snad bych to zvládla.“ V hlavě se mi začala utvářet hotová dopravní zácpa všech možných nápadů. Našetřeno jsem moc neměla, a jediný společný účet, který jsme s Jamesem měli, byl na placení hypotéky a různých výdajů. A když byl prohlášen za mrtvého, jeho příspěvky ustaly. Veškerá hotovost z jeho soukromých účtů připadla Thomasovi, který mi na ni vypsal šek. Ten, který mi předal na Jamesově pohřbu. Ten, který jsem neměla žaludek nechat si proplatit. Připadalo mi, že nemám právo ty peníze utratit.

Možná bych mohla nechat refinancovat dům. Nebo ho prodat a odstěhovat se načas zpátky k rodičům.

„Je pozdě, Kozel už se nedá zachránit.“ Tátovo přiznání zatlačilo mé myšlenky do pozadí. Sklonil hlavu a zhluboka se nadechl. Domnívala jsem se, že z něj mluví zklamání, ale když zase vzhlédl, uvědomila jsem si, že se stydí. „Stěží bys dala dohromady peníze třeba jen na mouku na chleba. Ato poslední, co s maminkou chceme, je nechat tě vyhlásit bankrot.“

„Bankrot?“ vyhrkla jsem.

Máma přikývla. V očích se jí zaleskly slzy. „Uvalili jsme na hospodu hypotéku a další na dům, a stejně to nestačilo. Taky dlužíme některým dodavatelům. Byli natolik velkorysí, že nám odpustili úroky, ale stejně jim musíme zaplatit. Nový majitel souhlasil, že převezme všechny dluhy kromě hypotéky na náš dům.“

„Nedošlo mi, že je to tak špatné,“ řekla jsem.

Táta objal mámu jednou rukou okolo ramen. „Když zrenovovali ten obchoďák naproti a otevřeli ty dvě franšízový restaurace, nezbylo než koukat, jak nás zákazníci opouštějí.“

„Ale já měla naplánováno, že je přitáhnu zpátky. Chtěla jsem rozšířit menu, trochu oživit jídelní prostory, sjednat kapelu na čtvrteční a sobotní noci…“

„To všechno jsme zvažovali, ale stejně bychom neskončili v plusu, nehledě na splácení všech půjček.“

Ždímala jsem v rukou zástěru. Nebylo těžké odhadnout, že zájemce je developer, který to tu srovná se zemí. Musel přece existovat nějaký způsob, jak Kozla udržet. Vždyť už jsem přišla o Jamese. Nemohla jsem ztratit i tohle všechno. K těmhle zdem se vázalo tolik vzpomínek, protkaných vůní brambor pečených na rozmarýnu a hovězího glazovaného whisky. „Kéž byste mi to řekli dřív. Mohla jsem vám pomoct.“

„Chtěli jsme, jenže…“ Táta se poškrábal na hlavě. „Pak James zemřel a prostě na to nebyla vhodná doba. Žádní rodiče přece nechtějí zatěžovat svoje děti. Už tak jsi byla… no, prostě…“

Na hadry.

Přestala jsem žmoulat zástěru a uhladila ji několika dlouhými, vyrovnanými pohyby rukou. Cítila jsem se podrážděná, bez cíle a bez vedení. Ztracená. „A co si mám teď počít? Nikde jinde než tady jsem nepracovala.“ Hlas mi ztěžkl strachem z budoucnosti.

Máma mě pěvně chytila za ruce. „Mysli na to jako na vzrušující novou příležitost. Můžeš zkusit něco jiného.“

„A co jako?“ Vytrhla jsem jí ruce a servala ze sebe zástěru.

Novinky na mě začínaly dopadat plnou vahou.

Máma pokradmu pohlédla na tátu. „No, tvůj táta a já jsme si mysleli, že právě teď máš nejlepší příležitost promyslet si, kdo vlastně jsi a co bys chtěla dělat.“

Vytřeštila jsem oči. „Co tím myslíš – nejlepší příležitost? To jako že prodáváte Kozla, nebo že James umřel?“

„Asi tak trochu oboje,“ odkašlal si táta. Jen jsem na ně bezhlesně civěla.

„Vždyť jste byli s Jamesem spolu od osmi let. Ani na chvíli jste se neodloučili.“

„Chcete snad říct, že jsem na Jamesovi visela až moc?“

„Ale to ne,“ kličkoval táta.

„Ano,“ odvětila máma stručně. Zůstala jsem jako opařená.

„Aimee, podívej, James nám všem moc chybí. Pro mě a tatínka je to, jako bychom přišli o syna. Ale teď se můžeš poprvé za celý svůj dospělý život postavit na vlastní nohy. Máš vzdělání i zkušenost, abys zvládla, co si zamaneš. Jestli opravdu chceš vést restauraci, otevři si vlastní.“

Jak bych mohla jen pomyslet na to, že bych začala s novou restaurací úplně od píky, když jsem stěží dokázala strávit novinky o Kozlovi? Zmačkala jsem zástěru a hodila ji na pult. Vzedmul se obláček mouky. Bílý prášek se snesl na podlahu. Sebrala jsem kabelku a klíče.

Táta svraštil obočí. „Kam jdeš?“

„Pryč. Domů.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Někam.“ Zmítaly mnou pochybnosti. Nedokázala jsem jasně uvažovat. Hrozně mě tížilo na prsou a každé nadechnutí bolelo. Zdi na mě padaly. Vypadla jsem z kuchyně.

Máma za mnou běžela na parkoviště. Prsty se mi třásly tak, že jsem upustila klíče. Svěsila jsem hlavu, trhaně se nadechla a zase vydechla. Ramena se mi třásla a hrudník se svíral vzlykotem, deroucím se na povrch.

Ucítila jsem kolem ramen máminu ruku. Přitáhla si mě k sobě. Nacpala jsem obličej do záhybu mezi krk a rameno a rozplakala se. Zadírala jsem jí prsty do zad, dokud jsem se nechytila. Něžně mě kolíbala a hladila mě po hlavě a konejšivě nabádala, ať to ze sebe dostanu. Jen ať to všechno nechám plavat.

„Ale já nevím jak!“

„Však ty na to přijdeš.“

„Jsem tak sama.“

Poodstoupila, vzala mou tvář do dlaní a setřela mi palci slzy. „Nejsi sama. Máš tátu a mě, holčičko. Zavolej nám. Pomůžeme ti, ať už budeš potřebovat doporučení do nové práce, nebo jen rameno, na kterém by ses mohla vyplakat.“

Vážila jsem si její nabídky, ale nebylo to to, co jsem chtěla slyšet. Ještě ne.

Když jsem Jamese potkala, bylo mi osm. Právě se do Los Gatos přistěhoval z New Yorku a stal se novým sousedem Nicka, který bydlel dva bloky od rodinného domu, kde jsem žila s rodiči, Catherine a Hughem Tierneyovými. Jednoho sobotního rána uprostřed léta přivedli Nick a Kristen Jamese k nám. Na podrobnosti toho dne si vzpomínám jasněji než na cokoliv jiného z té doby, počínaje tím, jak se James usmál, když mi zamával na pozdrav, přičemž vyšlo najevo, že je z našeho setkání nervózní, i když velmi toužil po nových kamarádech. Měl delší vlasy než kluci u nás ve škole, a já se pořád dívala, na ty husté hnědé kučery vinoucí se mu podél uší pod kšiltovkou New York Jets. Pořád si do nich zajížděl prsty, jako by se ty neposlušné pramínky snažil uhladit.

Stejně jako jindy v sobotu byl vzduch v naší čtvrti hutný vůní čerstvě posečené trávy. V pozadí šuměly zavlažovače našich sousedů. Slyšela jsem jejich tiché hučení, kdykoliv táta vypnul sekačku. A jako mnoho jiných sobot, i tentokrát jsem si na zahradě postavila stánek s limonádou, abych si vydělala nějaké peníze. Šetřila jsem si totiž na váček s Kouzelným práškem pro lepší paměť, který prodávali v hračkářství v centru. Prodavačka mi řekla, že když si každou noc před spaním posypu špetkou prášku hlavu, nikdy nezapomenu, kam jsem si uložila boty, nebo kdy si mám udělat úkoly. Okamžitě jsem se rozhodla, že ten prášek musím mít.

Jenže tahle sobota byla jiná než ostatní, a nejen proto, že Nick a Kristen měli přijít s novým kamarádem. Robbie od sousedů přes ulici a jeho bratranec Frankie mě zahlédli, když jsem si chystala stánek. Robbie byl sám o sobě pěkný tyran, ale když byl pohromadě s bratrancem, znamenalo to jen samé tahání za vlasy, nadávky, rozbité hračky a zlostné slzy.

Zrovna když ze mě vylákali kelímek limonády, za nějž mi nabídli lesklé čtvrtdolary, po kterých jsem toužila víc než po tom, aby mě nechali na pokoji, dorazili Kristen a Nick.

„Ahoj Aimee,“ řekla Kristen a ukázala na nového kluka stojícího vedle Nicka. „To je James.“

Nalila jsem Robbiemu limonádu a usmála se na Jamese.

„Ahoj.“

Zakřenil se a krátce mi zamával.

„A helemese, kdo přišel,“ rýpl si Robbie. „To je blbeček Nicky a Náfučka. Tohle je tvoje nová holka?“ kývl bradou k Jamesovi. James ztuhl. Nick výhružně vykročil směrem k Robbiemu.

„Koukej zmizet, neřáde.“

„Uch!“ zasténal Frankie. Kelímek mu vyklouzl z ruky. Chytil se oběma rukama za krk a zapotácel se. „Ona mě otrávila! Umírám!“

„Nech toho!“ Celá v rozpacích jsem pohlédla na Jamese. Stál a mračil se na Frankieho.

„Uvidíme.“ Robbie vyzunkl svou limonádu a kelímek mu vylétl z ruky. „Ale ne! Fakt je otrávená!“ Upadl přímo na stolek. Umělohmotné kelímky popadaly na zem. „Zabila nás, Frankie.“

„Nezabila!“ Strčila jsem do Robbieho. Nehýbal se. „Slez!“

„Hni sebou!“ Kristen zatahala Robbieho za ruku.

„Sbohem, krutej světe!“ Robbie se skulil na bok a stáhl Kristen s sebou. Tvrdě dopadla na chodník a rozplakala se. Když se pokusila zvednout, Frankie ji zase stáhl dolů.

Nick praštil pěstí do vzduchu pár centimetrů od Frankieho nosu. „Vypadni!“ Frankie se s vytřeštěnýma očima rozběhl přes ulici do otevřené garáže Robbieho domu.

Stolek se pod Robbieho vahou zřítil. Popadl mě za tričko, takže jsem upadla a on přímo na mě. Žebra mě pálila a v zádech mi tepalo. James ze mě Robbieho stáhl a ten se okamžitě začal ohánět pěstmi. Praštil Jamese do pusy a natrhl mu ret. James zasténal a dal Robbiemu levačkou přímo do pravého oka. Robbie se rozbrečel a dal se na útěk.

Pomalu jsem se zvedla. James mi pomáhal na nohy a oprašoval mi šaty. Celou si mě přitom prohlížel.

„Dobrej levej hák,“ ozval se za mnou táta. „Teď se snad Robbie s tím svým všiváckým bratránkem budou chvilku držet na svojí straně ulice.“

Podívala jsem se na to neštěstí na chodníku a zklamaně vydechla. Kristen si utírala nos a pofňukávala. Kolena měla celá odřená a z jednoho jí na kotník stékal pramínek krve. „Je mi líto toho stánku,“ řekla.

Roztřásla se mi brada. „Teď už ten kouzelnej prášek pro lepší paměť nikdy nedostanu.“ James na mě udiveně pohlédl.

„Pojď dovnitř, Kristen, paní Tierneyová ti ošetří ta kolena,“ nabídl jí táta.

„Chci jít domů,“ zakňourala a opatrně se dotkla sedřené kůže.

„Odvedu ji.“ Nick vzal Kristen za loket. „Uvidíme se pak,“ řekl Jamesovi.

Když odešli, podíval se táta na Jamese. „Jak se jmenuješ, synku?“

„James, pane.“ Utřel si dlaně do košile a nabídl tátovi ruku.

„James Donato.“

Táta ji stiskl. „Rád tě poznávám, Jamesi. Pojď dovnitř, ať se dáš trochu do pořádku.“

James na mě krátce pohlédl. „Ano, pane.“

„Aimee, vezmi Jamese do kuchyně. Řeknu mamince, aby nám přinesla náplast.“

Než máma donesla náplasti a mast, Jamesův ret přestal krvácet. Pusa mu natekla, a tak seděl vedle mě na kuchyňské stoličce a držel si na tváři balíček zmraženého hrášku.

Zahrnula jsem ho otázkami. Chtěla jsem o něm vědět všechno. Ano, bude chodit do té samé školy, co já. Ano, má rád fotbal. Ne, ještě nikdy nikoho neuhodil. Ano, ruka ho bolí.

Když jsem se zeptala, kolik je mu let, ukázal mi dvakrát pět prstů a pak ještě jeden – jedenáct let.

„Máš nějaké sestry?“ Zavrtěl hlavou.

„Bratry?“

Znovu ukázal dva prsty, ale pak zavrtěl hlavou a jeden schoval.

Zasmála jsem se. „Robbie tě musel pořádně praštit, když si ani nepamatuješ, kolik máš bratrů.“

Zamračil se. „Mám jednoho bratra. A Robbie dává rány jako mimino.“

Zasmála jsem se ještě víc a rychle si přitiskla obě dlaně na pusu, abych potlačila hihňání. Bála jsem se totiž, aby si nemyslel, že se směju jeho početní chybě, a ne Robbieho výrazu poté, co ho James praštil. Ještě nikdy jsem neviděla Robbieho takhle pelášit. James se rozhlédl po kuchyni. V troubě se pekl jablečný koláč, který máma chystala na večírek. Zvenčí k nám doléhala klasická melodie z rádia, které si táta odnesl ven. James si poposedl. „Líbí se mi tu.“

„Chtěla bych vidět tvůj dům.“ Doufala jsem, že se se mnou bude chtít kamarádit, protože se mi vážně líbil. Měl hezký úsměv a byl moc statečný. Praštil Robbieho, což bylo něco, co jsem si sama přála udělat už hodně dlouho, jenže jsem si netroufla. Robbie byl mnohem větší než já.

„Tvůj je lepší.“ Znovu mě vyhledal očima. „Co je zač ten kouzelný prášek pro lepší paměť? Zní to dobře.“

Vzpomněla jsem si, jak se tvářil, když jsem kňourala kvůli prášku, a tváře mi zahořely. Opřená o pult a s hlavou skloněnou jsem mu vysvětlila. Obdivovala jsem jak má na předloktí tmavou kůži v porovnání se mnou. Nakonec jsem nad práškem pokrčila rameny. „Na tom už nezáleží. Můj stánek je zničený, takže ty peníze nikdy nevydělám.“

James se natáhl přes pult a přitáhl si k sobě cukřenku. Vzal do prstů několik krystalků a zvedl ruku nad mojí hlavu.

Vzhlédla jsem. „Co to děláš?“

„Zavři oči.“

„Proč?“

„Věř mi. Zavři oči.“

Poslechla jsem a nad hlavou mi cosi zachrastilo. Vlasy mi zašustily a cosi mě zalechtalo na kůži na hlavě. V nose mě zaštípalo a měla jsem pocit, jako by mi na tváře dopadly kapky deště, akorát nebyly vlhké. Zamrkala jsem a zvedla oči. Na tvář mi dopadaly krystalky cukru.

„Co to je?“ zeptala jsem se, když skončil a utřel si ruce.

„Jamesův prášek pro lepší paměť.“ Koutek úst nepoznamenaný modřinou se pozvedl v úsměvu. „Teď nikdy nezapomeneš, že jsme se potkali.“

Vykulila jsem oči a on se celý začervenal. Rychle si přitiskl mražený hrášek na pusu a bolestně sebou cukl.

„Nikdy na tebe nezapomenu,“ slíbila jsem a zvedla prsty k přísaze.

I James mi toho za ty roky hodně nasliboval. Že budeme vždycky spolu, jen my dva. Že se milujeme tak, že pro nás nikdy nebude existovat nikdo další. Že spolu vyrosteme a zestárneme.

Nedokážu si představit, že bych si kdy něco přála víc než život, který jsme si spolu naplánovali.

Kapitola 3

Když jsem přijela domů, Nadia a Kristen už na mě čekaly uvnitř. „Vzaly jsme si náhradní klíč. Tvoje máma volala a říkala, že určitě oceníš společnost.“ Odmlčela se a nadechla. „Řekla nám o Kozlovi. Je nám to moc líto.“

Mlčky jsem přikývla a hodila klíče i kabelku na komodu. Kristen na mě obezřetně hleděla. „Budeš v pohodě?“ Pokrčila jsem rameny. Po odchodu z Kozla jsem bezcílně jezdila po městě a myslela na restauraci, ale pak jsem si vzpomněla na Jamese. Místo domů jsem odjela na hřbitov a zašla na jeho hrob. Pohřbili jej do rodinné hrobky vedle otce, Edgara Donata, který zkraje roku zemřel na rakovinu plic. Jamesovo místo bylo označeno žulovou tabulkou: JAMES CHARLES DONATO. Pod jménem bylo datum narození a úmrtí. Tím druhým si Thomas a Claire nebyli jisti, ale koroner jej určil na druhý až pátý den po Jamesově odjezdu. Takže se nakonec rozhodli pro dvacátý květen. Takové pěkné, kulaté číslo.