Hana Whitton

Anna Falcká – Zamilovaná princezna a osamělý král

Ikar

Hana Whitton

ANNA FALCKÁ – ZAMILOVANÁ PRINCEZNA A OSAMĚLÝ KRÁL

Copyright © Hana Whitton, 2011, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5226-0

Obsah

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

I.

Nevěsta pro osamělého krále

„Tuhle růži jsem od tebe dostala v Lucembursku a tuhle stolístku zase, když jsme se poprvé setkali na české půdě.“

Blanka z Valois k němu oddaně vzhlédla, modré oči průzračné, půvabnou tvář lemovanou zlatou svatozáří plavých vlasů. „Vzpomínáš?“

„Jak bych mohl zapomenout, miláčku můj? Já si tě přesto vždycky spojoval s vůní levandule. Levandulová princezna jsem ti říkal. To proto, že levandule symbolizuje tvou rodnou zemi, Francii,“ usmál se na ni s láskou.

„Čteš si v maminčině bibli, tatínku?“

Karel IV. sebou při té otázce téměř polekaně trhl, jako by ho dcera Kateřina přistihla při něčem nedovoleném.

Blančina iluminovaná bible mu vyklouzla z prstů, jako by se o ni popálil, a s žuchnutím dopadla na naleštěné dlaždice podlahy. Z tuhých stránek, na okrajích trošku ohmataných, se snesly k zemi dva vylisované květy. Byly to růže, které Karel kdysi věnoval své manželce Blance z Valois. Dávno ztratily barvu a jejich okvětní lístky byly křehčí než hebká motýlí křídla, protkaná jemnými žilkami. Jejich vůně už dávno vyvanula, a přesto ji Karel ucítil pokaždé, když zavřel oči. Stejně jako vzpomínky na Blanku se mu vůně růží vybavila okamžitě.

Na první lásku se nikdy nezapomíná.

Karel se nyní rychle shýbl a sebral bibli ze země. Opatrně pak zasunul plátky růže zpátky mezi její stránky. Ten zbytečně protahovaný úkon mu pomohl nabýt ztracenou rovnováhu. Odložil bibli a s úsměvem pohlédl na dcerku. „Ano, četl jsem si v maminčině bibli, Kateřino.“

Pokaždé když se na dceru zadíval, užasl, jak se podobá matce. Měla stejně průzračné modré oči, hebkou alabastrovou pleť a její světle plavé vlasy se leskly jako bílé zlato. Bylo jí sotva sedm let a jemu se při pohledu na ni někdy zdálo, jako by se díval na skoro stejně starou Blanku, když se poprvé setkali ve Vincennes. Byli oddáni jako děti a jejich manželství trvalo po pětadvacet let. Zdálo se však krátké… každý den s Blankou byl harmonický a krásný, a jejich společný čas proto uběhl nepředstavitelně rychle. Dosud se nesmířil s tou hroznou pravdou, že odešla navždy, že zemřela v pouhých dvaatřiceti letech. Někdy měl pocit, jako by zemřel s ní, tak pevně propojeni byli, jako když dva mladé pružné spletené stromky léty prorostou v jeden mohutný silný kmen.

A když rok po Blančině smrti zemřela i jejich prvorozená dcera Markéta, chvílemi se mu už vůbec nechtělo žít. Věděl však, že má povinnosti k národu, k politickému odkazu svých předků. A hlavně k druhorozené dceři Kateřině. To ho drželo při životě, jakkoli někdy křehkým poutem.

Nerad vzpomínal na to, jak se v prvních dnech po Blančině smrti dceři vyhýbal, neboť nesnesl pohled na tvář tak podobnou manželčině.

Odložil bibli, přistoupil k děvčátku a pohladil je po plavé hlavě.

Kateřina k němu vděčně vzhlédla. Na Pražském hradě se bez maminky a sestry cítila sama a opuštěná. Stýskalo se jí, i když věděla, že Markéta by s nimi tak jako tak dlouho nezůstala. Mladičkou ji provdali za Ludvíka I. Velikého a o léta starší manžel si ji chtěl odvézt k sobě do Uher.

Kateřina se však bála otci se svými pocity a úzkostnými stavy svěřit. Věděla sice, že ji miluje z celého srdce, ovšem jeho vznešený majestát naháněl uctivý strach tak trochu i jí. Nakonec se ale osmělila. „Stýská se ti po mamince? Vzpomínáš na ni?“ vyhrkla rychle, aby ta slova nemohla vzít zpět.

„Ano, stýská se mi.“ Někdy mám pocit, že jsem zemřel s ní. Nežiju, jen přežívám. „A vzpomínám na ni často,“ vypravil ze sebe Karel spěšně, aby ho nezradil hlas. Musel chvilku počkat, aby potlačil slzy. Pocítil po nich jen hořkou pachuť na jazyku. „Jednou se s ní však setkáme a v tom spočívá naše útěcha.“

„Ano? A kdy?“ zeptala se dychtivě Kateřina a soustředěně přitom pátrala v otcově tváři. „Kdy se sejdeme s maminkou?“

Karla ta bezelstná otázka zaskočila. Dovedl čelit úskočným útokům nepřátel stejně jako uhlazeným diplomatickým řečem, mnohdy nebezpečnějším než otevřený útok, avšak před vlastní dcerou s Blančinýma průzračnýma očima se mu nedostávalo slov. Jak jí odpovědět, aniž by ji přitom ranil?

„Setkáme se s ní jednou, až se i my vydáme po cestě, na níž nás předešla, stejně jako ostatní naši drazí. Na cestě, z níž není návratu.“ Náhle pocítil v ústech trpkou pachuť zklamání, stejnou, jakou sám pocítil coby dítě, když mu otec Jan Lucemburský vyhýbavě odpověděl na tutéž otázku. Karel se tehdy nechal ukolébat lichou nadějí, že se opět setká s matkou Eliškou Přemyslovnou, neboť se domníval, že odloučení rodiče se opět usmířili. Jak se tehdy mýlil! Matka zemřela a on se s ní na tomto světě už nikdy nesetkal.

Kateřina si nechala tatínkovo rozšafné vysvětlení projít hlavou. „Chceš tím říct, že to bude teprve, až zemřeme?“ zeptala se ho zpříma.

Pokaždé ho ohromila svým bystrým úsudkem a nebojácnou odvahou, s níž vyslovovala i nepříjemné pravdy.

„Ano,“ odpověděl jí bez zaváhání. Miloval tohle dítě nade vše, ale pravdu přikrašlovat nehodlal. Ani Kateřině ne, právě kvůli svojí lásce k ní. Je to ostatně královská dcera a musí si zvykat na těžký panovnický úděl už od útlého mládí. Okolí na ni bude v budoucnu klást mnohonásobně větší nároky než na ostatní smrtelníky.

„Hm,“ utrousila jen Kateřina a zamyšleně našpulila růžové rtí-
ky. Po mamince se jí moc stýskalo a měla ji nesmírně ráda, ale tenhle svět se jí zatím ještě opouštět nechtělo. Byl přece plný tak zajímavých a krásných věcí a ona z něj dosud mnoho nepoznala. Každé ráno se těšila na nové zážitky, které jí den přinese.

Nakrátko se mezi nimi rozhostilo ticho, vyrovnané a harmonické, do jakého se občas společně nořívali. Vtom k nim z hradního nádvoří úzkým oknem zakončeným složitou růžicí dolehlo zazvonění podkov o dlažbu, pak změť mužských hlasů a nakonec dívčí smích. Zanedlouho se chodbou rozezněly rázné kroky.

„Právě dorazil spěšný posel se zprávami z Anglie, Veličenstvo,“ hlásil po chvíli komorník, uctivě stojící na prahu s dlaní přitisknutou na hruď v požadovaném kurtoazním gestu a s hlavou skloněnou.

Ta křehká chvilka sdíleného štěstí, kterou prožíval otec s dcerou, vzala těmi slovy rázem za své.

Karel mlčky pokynul, aby posla uvedli.

Na dceřinu zklamanou tvář se neodvážil pohlédnout.



„Měli jsme za to, že po té dlouhé cestě do Calais, na niž jsme se vydali s chotí Philippou, nám ubude jedna starost, když ve Francii provdáme nejstarší dceru Isabellu. Jejímu sňatku se synem vévody brabantského však nemělo být požehnáno.“

Když Karel IV. podruhé dočetl na stejné místo, odložil dopis od anglického krále Edwarda III. stranou. Měl ho rád a vycházel s ním dobře, navzdory vleklé válce s Francií, v níž chtěl Edward prosadit svůj nárok na francouzský trůn. Byl to protihráč na úrovni. A ač byl o pouhé čtyři roky starší než Karel, už se postaral o početné rozhojnění svého rodu. Karel si nedokázal vybavit, kolik dětí vlastně Edward se svou královnou Philippou má. A levobočků, těch muselo být nepočítaně.

Bolestně ho z toho vědomí bodlo u srdce a myšlenka, kterou odháněl jako dotěrný hmyz, se vrátila se znásobenou naléhavostí. Nemám dědice. Nezplodil jsem dosud následníka trůnu. V duchu jako by zaslechl hlas prastrýce Balduina, trevírského arcibiskupa, kdysi věrného rádce Karlova otce Jana Lucemburského a nyní i Karlova důvěrníka. „Měl by ses znovu oženit,“ našeptával mu ten obratný strůjce diplomatických sňatků. „Musíš přece dát Českému království a Svaté říši římské nástupce! Dědice trůnu!“

Proč si to nepřiznat – Balduin měl pravdu. Karel věděl, že se dalšímu sňatku nevyhne. Proč se tedy neucházet o ruku Edwardovy dcery Isabelly, na což ostatně Edward ke konci svého listu učinil nejednu nepříliš zastřenou narážku? Byl by to dobrý spojenec a sňatek s jeho dcerou by Karlovi jistě poskytl užitečnou diplomatickou podporu v postavení římského krále, které v jednom kuse někdo ohrožuje. O nic jiného by v novém manželství nešlo.

Pouze o diplomaticky výhodné spojení a o dědice.

Blanka z Valois byla jedna jediná, po ní už nepřijde žádná, po ní už se nikdy nezamiluje, manželstvím pouze splní své vladařské povinnosti.

Karel se obrátil ke svému kancléři. Mikuláš Luckův, kterého před chvílí nechal zavolat, trpělivě vyčkával, až panovník důležitý dopis dočte. Usrkával přitom víno, zamyšlený pohled upřený do plamenů tančících v krbu. Oba měli tyhle okamžiky naplněné tichým porozuměním rádi.

„Mohl bys mi, Mikuláši, připomenout, jak se to má s anglickou princeznou Isabellou? Myslím, že její jméno doprovázel nějaký… nu, řekněme nepříjemný skandál týkající se jejího sňatku.“

Mikuláš postavil stříbrný pohár na malý stolek vedle krbu, pohrdlivě se zasmál a mávl rukou. „A nejeden! Za ten první asi nemůže – král Edward ji chtěl jako tříletou provdat za Pedra Kastilského. Ale z toho sňatku nakonec sešlo. Edward se nicméně nevzdal – však víš, jak mu na spojenectví se Španělskem záleží. Vypadá to, že u Pedra uspěje nakonec s druhou dcerou, s Joannou,“ Mikuláš se nevesele zasmál. „Abych se však vrátil k Isabelle. Je podle všeho velice… osobitá. Půvab jí sice neschází, ovšem stejně tak ani pevná vůle a tvrdohlavost.“

„To jistě zdědila po tatínkovi, tedy tu pevnou vůli a tvrdou hlavu,“ poznamenal pobaveně Karel.

Oba muži si vyměnili chápavý pohled a dali se do smíchu.

„Dovede být nespoutaná a divoká. Po pravdě, chová se někdy jako rozmazlené děcko, a Edward, který se v ní vidí, jí ochotně splní každé přání.“ Mikuláš se odmlčel a krátce se zamyslel, zda se s Karlem podělit i o další poznatek. Isabella byla přece jen královská dcera. Pak usoudil, že by měl panovník vědět všechno. „Je… rozhazovačná. A Edward za ni pak platí dluhy. Nemalé. Také z posledního sňatku s Louisem de Male, synem vévody brabantského, přednedávnem sešlo. Oficiálním důvodem prý je, že si ten brabantský mladík na poslední chvíli uvědomil, že mu Angličané zabili u Kresčaku tatínka. Ovšem tohle rozpomínání příliš dlouho trvalo! Edward s Philippou a Isabellou se už mezitím dostavili na chystané zásnuby a svatbu. Podle mě stačilo tomu chlapci pár dní s Isabellou, aby se náhle rozpomněl, že obě urozené rodiny dělí prolitá krev.“

„Bylo by dobré mít v Anglii spojence,“ poznamenal Karel.

„To ano,“ musel připustit Mikuláš. „Dobré by to bylo.“

Tak proč ne Isabella, jakkoliv nevypočitatelná a tvrdohlavá, pomyslel si Karel.

Blanku stejně žádná nahradit nemůže.

„Tak proč to nezkusit?“ obrátil se Karel na Mikuláše.

Odpovědí mu však zůstalo pouze mlčení.



Papež Kliment VI., sídlící v Avignonu, potěšeně naslouchal zprávám, které mu přinesl jeho tajemník Sebastian. „Český a římský král Karel IV. zahájil jednání o sňatku s nejstarší dcerou anglického krále Edwarda III. Isabellou. Nejsou to jen dvorské klepy, jde skutečně o rozhodnutí Jeho Veličenstva Karla – ostatně více se jistě dozvíš z jeho listu.“ S těmito slovy podal tajemník Klimentovi dopis s královskou pečetí.

Kliment se pro pergamen nedočkavě natáhl a dal se dychtivě do čtení. Tuhý list popsaný energickým písmem se mu lehce chvěl v prstech.

„Karel po nás žádá požehnání a generální dispenz ke svatbě se ženou, která s ním může být případně příbuzensky spřízněná.“ Kliment si poklepával dopisem, nyní stočeným do úzké ruličky, o dlaň. „Nu, proč ne? Má mít obojí. Požehnání i dispenz. Zaslouží si to! Doba smutku za jeho zesnulou choť Blanku z Valois už přece uplynula,“ dodal blahosklonně.

Když se Karel, tehdy ještě mladičký kralevic Václav, vzdělával u francouzského dvora, býval Kliment jeho učitelem a rádcem a vždy v něm spatřoval syna. Rádcem mu zůstal dodnes a syna v Karlovi vidět nepřestával. To on se nezanedbatelnou měrou zasadil, aby Karla zvolili římským králem. „I když by bylo jistě příjemnější, kdyby se po nové manželce poohlédl ve Francii.“

„Možná je to prozíravý tah,“ namítl opatrně Sebastian. Nechtěl Klimenta, kterého přibývající roky a s nimi neúprosně
se blížící stáří proměnily z velkorysého a otcovsky laskavého rádce v nedůtklivého a snadno popudlivého muže, zbytečně rozladit.

„Edward už hezkou řádku let bojuje o francouzský trůn. Pokud by ho získal, ocitl by se Karel díky sňatku s Isabellou ještě blíže k francouzskému dvoru, než kdyby se teď oženil s francouzskou princeznou.“

Kliment nesouhlasně našpulil rty. „Máš pravdu,“ připustil nakonec neochotně, i když mu to nějakou chvíli trvalo. „Možná se ale Karel při výběru manželky francouzskému dvoru vyhýbá i z jiného důvodu,“ musel mít poslední slovo. Je ostatně papež, a Karla navíc zná od dětských let. Vidí mu až na dno duše jako nikdo jiný. Tedy, alespoň se to pořád domníval.

„Francouzský dvůr – to mu jistě přináší bolestné vzpomínky na jeho milovanou choť Blanku. Ti dva byli stvořeni jeden pro druhého. Takový vztah je jedinečný, výjimečný a člověk ho potká obvykle pouze jednou za život, potká-li ho vůbec. Ti dva, Blanka a Karel, se znali od dětských let. A jejich manželství, takový ten vykalkulovaný, diplomaticky výhodný sňatek, přínosná dohoda mezi Karlovým otcem Janem Lucemburským a Blančiným tatínkem Karlem z Valois, proměnila láska v harmonický svazek. Karlovu a Blančinu lásku pak nezničilo ani dlouhé odloučení, když Karla poslali do Itálie a Blanku do Lucemburska. Ba naopak, jen ji to posílilo. Škoda jen, že jim bylo dopřáno tak málo společných let!“

Kliment si povzdychl. Přibývalo dní, kdy se toužil vrátit do dávné minulosti, do dob vlády francouzského krále Karla Sličného, Blančina bratrance a mecenáše jejího mladého manžela, českého korunního prince Karla.

Kliment se opět vrátil k dopisu. Máchl přitom nerudně rukou na znamení, že Sebastiana prozatím propouští. Zatoužil být sám se vzpomínkami na staré časy.



Elizabeth z Waltonu unaveně rozhrnula těžké kožené záclonky na okně kočáru. Krajina venku jí připadala nepřátelská a za každým stromem, ztemnělým snášejícím se soumrakem, či keřem připomínajícím nakrčeného dravce přichystaného k útoku, jako by číhalo nebezpečí.

Tuhle cestu do Českého království, kam ji vyslal sám anglický král, jí byl čert dlužen!

Avšak to poslání, kterým ji Edward III. pověřil, se jaksi nedalo odmítnout.

Ani v tento okamžik vlastně neví, zda se jí dostalo významného čestného úkolu, či zda se jí Edward pouze rychle a šikovně nezbavil. Možné bylo obojí.

Anglický král se chtěl obeznámit se zemí, do níž vyšle svou milovanou dceru – a koho jiného pověřit úkolem tak choulostivým než urozenou šlechtičnu, jejíž rodina vždy loajálně sloužila anglickému trůnu.

Vyloučit se nicméně nedala ani ta druhá, poněkud ošklivá možnost. Chtěl se jí co možná nejrychleji zbavit, protože už se jí nabažil. Elizabeth se ušklíbla. Jak trapně a otřele ta slova zněla! Byla však pravdivá. Elizabeth z Waltonu pouze rozhojnila řady Edwardových milostnic, třebaže se tak jako každá z jejích předchůdkyň domnívala, že právě ona je ta jediná, ta pravá. A stejně jako všechny před ní v to doufala marně. Zejména poté, co se u dvora objevila krásná Joan z Kentu. Každého okouzlila nevšední krásou a dokonalým vystupováním, šarmem a vznešeným původem. O její přízeň zápasili urození rytíři, mnohdy podle rčení, že v lásce a ve válce je vše dovoleno. O Joaninu ruku se ucházel Edwardův syn Černý princ, ani to však Edwardovi nezabránilo se nejkrásnější ženě Anglie dvořit.

Elizabeth se znovu ušklíbla. Co na tom nyní sejde? Možná je lepší, dostane-li se daleko od anglického královského dvora, kde bylo tak ponižující mlčky přihlížet, jak ji na výsluní královské přízně vystřídala jiná. Tady, v téhle končině uprostřed hlubokých lesů, o ní nikdo nic neví, tady si může dál hrát na ctnostnou dámu z urozeného rodu. Tady jistě nebude potíž najít si nějakého vhodného zazobaného ženicha a konečně se usadit, spočinout v poklidném závětří, stranou dotírajících starostí i zlých lidských řečí.

A až sem přijede Isabella a provdá se za Karla IV., bude jí ještě vděčná za každou radu a pomoc.

Elizabeth si povzdychla. Musím se rychle obeznámit s místními zvyklostmi, umiňovala si. Musím se postarat o to, abych měla před Isabellou pořádný náskok, a stala se tak pro ni nepostradatelnou. Věděla však, že lehké to nebude. Isabella byla na královskou dceru až nevkusně zvídavá a bystrá a s novými situacemi a podmínkami se vždy sžívala neuvěřitelně rychle. Byla nejen půvabná, ale i chytrá.

Ne, lehké to nebude.

Ale co je ostatně v životě lehké?

Elizabeth se opět zahleděla ven do krajiny ztemnělé nadcházející nocí. Cesta do Doveru a plavba přes La Manche do Calais se jí líbily. Příjemné bylo i putování Francií a Lucemburskem, kam stejně jako do země Isabellina snoubence zavítala z čistě diplomatických důvodů. Pak však krajina začala nabývat na divokosti, o níž si zpočátku marně namlouvala, že je romantická. Temné hvozdy a horské bystřiny ženoucí se s ohlušujícím řevem přes velké omleté balvany a trouchnivějící kmeny padlých stromů, obrostlé svěže zeleným mechem, jí naháněly strach, jakkoli se ho před svým doprovodem snažila nedávat najevo.

Bylo to tu všechno tak… barbarské, na míle vzdálené od dokonalého pohodlí a vyumělkovaného přepychu anglického či francouzského dvora.

Tma nyní zhoustla tak, že se zdála téměř hmatatelná, a Elizabeth znovu sevřel spár zoufalého strachu.

S úlevou uvítala kalné světlo lucerny zavěšené nad vchodem zájezdního hostince, i když věděla, že ji tam k večeři čeká jen tvrdá a vysušená pečeně a poté nepohodlné lůžko v nějakém malém kamrlíku se stěnami v koutech zčernalými plísní.

Bylo to ale pořád lepší než cesta nepřátelskou krajinou.

II.

Sňatek z rozumu, ne z lásky

„Myslíš, že to byl dobrý tah?“ obrátil se Balduin Trevírský k Arnoštu z Pardubic. Arnošt, první český arcibiskup, se s Karlem IV. znal z dob jeho pobytu v Itálii a stal se královým věrným rádcem. Byli si blízcí, stali se z nich dobří přátelé a Karel často dával na Arnoštovu moudrou radu.

„Máš na mysli ten Karlův chystaný anglický sňatek? To jeho náhlé, nebo spíš unáhlené zasnoubení s anglickou princeznou Isabellou?“ zeptal se Arnošt s úsměvem, avšak do veselí měl daleko.

Král Karel se o svém rozhodnutí zasnoubit se s Isabellou, jež se patrně už i jemu samotnému začínalo zdát unáhlené, s nikým pořádně neporadil.

Něco takového bylo v přímém rozporu s jeho jinak přísnými zásadami. Všichni sice chápali hluboký žal mladého krále nad smrtí milované choti, ale… Sňatek s Isabellou navíc nebyl zrovna velké diplomatické terno. Rozhodně ne za stávající situace.

„Ano,“ odpověděl bez zaváhání Balduin.

Oba se krátce odmlčeli. S tím sňatkem nesouhlasili. Avšak jak Balduin, tak Arnošt chtěli, aby s pochybnostmi o tomto spojení začal ten druhý. Nač zbytečně vykládat karty na stůl?

„Bylo to… překvapivé,“ pronesl po chvíli Arnošt z Pardubic.

„A nečekané,“ přispěchal se souhlasem Balduin. „Zejména po tom Isabellině posledním nešťastném zasnoubení, z něhož nakonec opět sešlo. Snoubenec se prý náhle rozpomněl, že mu Angličané zabili otce. A to teprve po příjezdu krále Edwarda s královnou Philippou.“

Oba muži si nyní vyměnili poněkud znepokojený pohled.

„Ta pozdní vzpomínka na ony pohnuté dějinné události v rozhodnutí zrušit zásnuby jistě nesehrála hlavní úlohu,“ dodal Arnošt. „Třeba se snoubenec zalekl něčeho jiného. Princezna Isabella je prý sice krásná, ale také velice svéhlavá a rozmarná. A rozhazovačná.“

„Jeho Svatost papež Kliment se však proti tomuto Karlovu chystanému sňatku otevřeně nepostavil,“ mínil Balduin.

„To ne,“ přikývl Arnošt, „i když se nechal slyšet, že se Karel měl při výběru manželky obrátit spíš k francouzskému dvoru.“

„Diplomaticky to zase není zcela špatný tah, vezmeme-li v úvahu, že Edward už nějakou dobu usiluje o francouzský trůn,“ mínil nepřesvědčivě Balduin. Podle něj byl však pravdou spíš opak. „Kdyby se Edward přece jen stal francouzským králem…“ Znělo to však, jako by utěšoval sám sebe.

Opět se mezi nimi nakrátko rozhostilo ticho.

„To sice ano,“ prolomil je po chvíli Arnošt. „Ale nebylo by lepší získat si sňatkem dobrého spojence někde blíž? V sousední zemi?“ Ta otázka rozhodně nebyla řečnická.

„Moje slova, Arnošte! Uvažovals o… nějaké konkrétní možnosti?“ vyzvídal Balduin.

„Kdo by neuvažoval, když nás královna Blanka tak náhle opustila!“ odpověděl mu Arnošt. „Karel nemůže zůstat vdovcem navěky – je třeba myslet nejen na území získaná případným novým sňatkem, ale rovněž na dědice trůnu. Podle mě by bylo taktické vybrat Karlovi choť, která by mu přinesla nejen jisté… územní, mocenské a diplomatické výhody, ale byla mu také dobrou oporou a stala se matkou jeho syna.“

„Jako třeba?“ zeptal se Balduin.

„Měla by to být žena, která podpoří Karlovo postavení římského krále a výhledově též císaře,“ odpověděl mu Arnošt.

To byl rozumný návrh. O trůn římského krále začal usilovat Günther ze Schwarzburgu, podporovaný nespokojenými Wittelsbachy. S tím se muselo něco udělat, a rychle.

„Měls na mysli někoho z rodu Wittelsbachů?“ Balduina potěšilo, že oba s Arnoštem uvažují stejným směrem. I on se v poslední době obíral podobnou myšlenkou. Bavorská větev Wittelsbachů, jmenovitě falckrabata rýnská, hrála nyní v evropské politice významnou úlohu. Rudolf II. Rýnský sice podporoval Günthera ze Schwarzburgu coby Karlova protikandidáta na římského krále, ale všeho do času. Rudolfovi navíc vedle toho cenného kurfiřtského hlasu patří Falc, která by České království územně, a hlavně strategicky posílila. Co v tomhle novém světle s anglickou nevěstou? Vždyť Anglie je tak daleko! Jaké državy by anglická princezna asi tak Karlovi přinesla? Jakou podporu v jeho úřadu římského krále a jednou jistě i římského císaře by mu poskytla? Je-li navíc rozmarná a tvrdohlavá, jak se o ní na evropských dvorech šušká…

„Anna Falcká, dcera Rudolfa II. Rýnského a Anny Korutanské, je dosud neprovdána.“ Zdálo se, jako by se Arnoštova slova na kratičký okamžik vznášela ve vzduchu.

Balduin se k němu užasle obrátil. „I já na ni myslel!“ vyrazil ze sebe a vzápětí za to měl na sebe zlost. Dávat tak překotně najevo nadšení nebylo diplomatické. Za ta léta naplněná vedle duchovní činnosti politickými posláními se naučil potlačovat a skrývat své pocity a nedávat najevo hnutí mysli. Nyní se však neovládl. Stárnu, pomyslel si hořce. Co s tím nadělám! Bylo by přece směšné lhát sám sobě! Bude mi pětašedesát, a pokud se někdo takového věku vůbec dožije, pak odpočívá někde na zaslouženém výměnku. Jen já se pořád harcuju po celé Evropě. A pro co? Pro slávu rodu přece! Pro věhlas Lucemburků.

Nějak mu ale to nadšení pro lucemburskou dynastii nešlo od srdce.

„Je s podivem, že ji dosud neprovdali,“ pokračoval Arnošt, neboť chtěl Balduinovi pomoci z rozpaků. „On s ní tatínek hrál ty diplomatické hry až příliš dlouho.“

„Neměla to prý lehké, když jí matka zemřela tak brzy,“ prohlásil Balduin.

„To ne. Kolik Anně mohlo tehdy být? Dva, tři roky? Víc ne,“ přikývl Arnošt.

„A lehké to mít nebude ani nyní, když se Rudolf podruhé žení,“ mínil Balduin.

„Jeho nevěsta Markéta Sicilská je prý mladší než Anna,“ poznamenal k tomu Arnošt.

Balduin jen mávl rukou. „I to je pravda,“ přitakal. „A Rudolf prý toká jako ten pověstný tetřev. To by nám ale mohlo ulehčit situaci, pokud by nám Karel popřál sluchu a přiklonil se k našemu názoru.“

Arnošta potěšilo, že Balduin použil množné číslo a začal mluvit o věcech příštích jako o společném plánu. Zahřál ho pocit vzájemného spiklenectví.

„Jak ale s podobnými… úvahami seznámit Jeho Veličenstvo Karla?“ zeptal se Arnošt a čelo mu proťala hluboká starostlivá vráska. Karel nebyl sedmiletý kralevic, kterému nevěstu prostě vybrali, protože to bylo pro všechny diplomaticky výhodné. Nyní rozhodoval on, a to jak v politických, tak v soukromých záležitostech.

„Přijde na to sám,“ usmál se vědoucně Balduin. „Pokud už se tak nestalo. Anna Falcká je pro něj ta nejvýhodnější partie. Anna Falcká je ta pravá. Nedivil bych se, kdyby Isabellu Karlovi nějak šikovně, ale hlavně rychle nastrčil její královský tatínek.“

„Co ale pak s ním, s královským tatínkem?“ zeptal se Arnošt. „A co s Isabellou? Pokud je mi známo, Karel už k uzavření tohoto manželství učinil dosti závažné kroky.“ Nemile se zavázal.

„Ano, trochu to uspěchal,“ přiznal Balduin. „ale jistě si poradí i v této situaci. Je to obratný diplomat a Jeho Veličenstvo král Edward je bohužel na podobné situace už zvyklý – Karel by nebyl první nápadník, který zasnoubení s jeho dcerou zrušil. A nebude jistě ani poslední, jakkoli je to smutné.“

„Jeho Svatost papež Kliment by ale volbou Anny – za předpokladu, že král Karel IV. doopravdy změní své rozhodnutí oženit se s anglickou princeznou Isabellou – rozhodně nadšený nebyl,“ poznamenal poněkud sklesle Arnošt.

„To jistě ne. Rudolf vždycky podporoval toho římského krále, který stál v opozici proti avignonskému papeži. A pak, Wittelsbachové jsou v klatbě,“ upozornil Balduin.

„To je jedna věc. Ten druhý háček spočívá v tom, že Karel a Anna jsou spřízněni.“

„Jen vzdáleně,“ namítl Balduin, který se na podobnou poznámku patrně pořádně připravil. „Jde o příbuzenství čtvrtého stupně, protože Anna a Karel mají společného praděda, Rudolfa I.“

„Dá se to… nějak obejít? Nedovedu si představit, že by Jeho Svatost papež Kliment dal Karlovi souhlas k sňatku s dcerou Rudolfa Rýnského, svého úhlavního nepřítele, navíc uvrženého do klatby.“