 Přeložila Jana Jašová

HADLEY & GRACE

Suzanne Redfearn

Text copyright © 2021 by Suzanne Redfearn

Translation © Jana Jašová, 2023

All rights reserved

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration
with Kristin Olson Literary Agency s.r.o.

ISBN 978-80-249-5243-7

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

EPILOG

Poznámka autorky

Poděkování

Skipperovi Carrillovi,

původnímu panu Baseballovi

1

HADLEY

Na hodinkách je 12:52, což znamená, že na nákup cupcaků zbývá osm minut. Je to spousta času, ale Hadley cítí nervózní tepání vlastního pulzu. Zadívá se na dvě ženy před sebou a přeje si, aby se fronta posunovala rychleji. Hrozně nerada chodí pozdě.

Zákaznice u pultu se pořád nedokáže rozhodnout. „Takže dnešní specialita jsou jahodové cheesecaky?“ zeptá se už potřetí. Je už starší, se stříbrnými vlasy a nahrbenými zády.

Asi šestnáctiletá prodavačka se trpělivě usmívá. „Ano, ale jestli má vaše vnučka ráda klasické jahodové, ty máme taky.“

„Říkala jahodové,“ pronese nejistě stará paní a křečovitě si přitiskne k tělu odřenou černou kabelku, možná stejně starou jako Hadley.

Z ženy čekající před Hadley přímo čiší netrpělivost. Bude jí něco kolem pětačtyřiceti a vypadá velmi profesionálně. Paže má založené na prsou a peněženku Prada připravenou. Poklepává na ni ukazováčkem s červeně zbarveným nehtem.

Hadley zabzučí telefon. Když se na něj podívá, je tam zpráva od Franka.

Náklaďák ok? Mercedes přivezou dneska odpoledne. Jakje?

„Ty cheesecaky vypadají moc dobře,“ zamumlá babička u pultu. „Vnučce je šest. Říkala jsem vám, že je to na její narozeniny?“

Majitelka peněženky Prada protočí panenky. Samozřejmě, zákaznice před ní se už zmínila, že vnučka má narozeniny. Že jí bude šest. Že to budou oslavovat na pikniku v parku vedle domu, kde bydlí její dcera. Matka oslavenkyně přinese pizzu a babička má přinést cupcaky Sprinkles jako dezert.

Hadley jí chce poradit, aby vzala klasické jahodové, ne ty speciální. Když si o ně vnučka řekla, tak je taky čeká, a cokoli jiného pro ni bude zklamáním.

I Mattie má nejradši jahodovou příchuť. „Hahůdky, plosím,“ šišlala už jako maličká, když se jí zeptali, jaký chce dortík, zmrzlinu nebo želé. A Mattie by taky hrozně zklamalo, kdyby místo „hahůdek“ dostala příchuť jahodový cheesecake. Zvlášť o narozeninách.

„Cheesecaky jsou moc dobré,“ prohlásí prodavačka, která se snaží pomoct. Zvedne svou specialitu nad pult. Růžová poleva je ozdobená červenými hoblinkami a úplně nahoře je rubínově červený bonbon ve tvaru jahody. Ve srovnání s tím obyčejný jahodový cupcake doslova bledne – má jen smetanovou polevu, žádné hoblinky, žádný bonbon na ozdobu.

Hadley se skloní nad telefon a napíše manželovi odpověď.

Náklaďák ok a já taky, pokud na to nemyslím.

Lež ji tlačí na prsou, když stiskne povel „odeslat“.

Frank okamžitě odpoví: Vydrž. Miluju tě.

Žena s peněženkou Prada slyšitelně zasténá. Stará paní se otočí a setká se s jejím laserovým pohledem.

Otočí se k pultu a vykoktá: „T-tak dobře. Dobře. Dejte mi ty speciální.“

Odšourá se k pokladně. Prada zavrtí hlavou a přistoupí k pultu. Věcně a zbytečně hlasitě odrecituje svou objednávku, jako by chtěla demonstrovat, jak snadný je takový nákup cheesecaků. Babička oslavenkyně stojí pár kroků od ní, obličej stažený úzkostí, jak si není jistá, jestli udělala dobře.

Hadley zabzučí telefon. Miluju tě!!!

„Prosím?“ pobídne ji prodavačka.

Hadley cítí, jak ji Prada pozoruje, aby posoudila její zákaznickou pohotovost. Strčí telefon do kapsy a ostře odrecituje: „Prosím dvacet pět čokoládových s marshmallow, dvacet pět jahodových, deset red velvet a deset vanilkových.“ Na poslední chvíli se zarazí, aby se nepodívala na Pradu, jako by toužila po jejím uznání.

Stará paní přesně odpočítává drobné a dívka za pokladnou se na ni trpělivě usmívá. Hadley napadne, že laskavost je tady asi u uchazečů o práci hlavním požadavkem. Ráda by za to manažera Sprinkles pochválila. Tohle by byla ideální první brigáda pro Mattie, pomyslí si a ve stejnou chvíli jí dojde, že jestli Bůh dá, až bude mít Mattie správný věk na brigádu, budou už obě někde úplně jinde.

Zašeptá dívce za pultem: „A prosím ještě dva jahodové cupcaky, zabalit zvlášť.“

Telefon jí znova zazvoní, ale nevšímá si ho. Nechce zpomalovat tok cupcakových objednávek tím, že by nebyla připravená, až na ni přijde řada s placením. Představuje si, jak Frank čeká na její odpověď, zírá na displej, palce připravené k reakci, čelo soustředěně podmračené.

Prada vypochoduje z obchodu se svou krabicí dortíků a zvednutým nosem. Hadley trochu potěší pohled na rozmazanou rtěnku na ženině límečku. Ví, že rtěnka, zvlášť takhle rudá, se vypere jen těžko.

Rychle zaplatí, podívá se na hodinky a spěchá z obchodu. Má dvě minuty zpoždění proti plánu, ale jestli nebude nikde dlouho čekat na světlech, ještě to stihne.

Rozhlédne se po parkovišti a uvidí tu babičku, jak nastupuje do auta.

„Prosím vás!“ zavolá na ni a spěšně zamíří k ní.

Žena vzhlédne a Hadley spatří v jejím obličeji zbytky bývalé krásy. Živé modré oči nad půvabnými tvářemi, i teď trochu zrůžovělými. Neznámá na okamžik Hadley připomene její matku.

„Tohle vám posílá prodavačka.“ Hadley jí strčí do ruky krabičku se dvěma jahodovými dortíky. „Říkala, že by nechtěla, aby vaše vnučka byla zklamaná, že nedostala, co chtěla. Povídala, že ji mrzí, že vás tak přemlouvala na ty cheesecaky.“

Stará paní vykulí oči. „Vážně?“

Hadley přikývne. Vždycky byla skvělá lhářka.

Ženin obličej zaplaví taková úleva, až se jí z toho orosí oči.

„Doufám, že budou vaší vnučce chutnat,“ prohodí Hadley a spěchá pryč. Srdce má plné toho báječného pocitu, který se dostaví, když člověk ví, že se zachoval správně.

Telefon jí znova zabzučí. Vytáhne ho z kapsy, když utíká k Frankovu náklaďáku. Taška s dortíky se jí odráží od nohou.

MILUJU TĚ????

Kde sakra jsi?

Napsal jsem, že TĚ MILUJU.

MILUJU TĚ. MILUJU TĚ. MILUJU TĚ!!!!!

Zhluboka se nadechne a vyťuká: Taky tě miluju. Musela jsem jen zaplatit za cupcaky.

Frank jí pošle smajlíka a srdíčko. Hadley zavře oči, dlouze vydechne a nastoupí do náklaďáku, aby vyrazila do Skipperovy školy na jeho rozlučku.

2

GRACE

Jo. Jo, jo, jo!

Jerry drží slovo. Slíbil, že smlouva přijde během dne, a před třemi minutami, přesně ve 13:28, se fax se zavrněním probral k životu a začal chrlit žluté stránky.

Grace smlouvu políbí, zatočí se a zase ji políbí. Zadívá se na fotku na svém stole – jsou na ní Jimmy, Miles a ona před stadionem Angels – a zvedne palce vzhůru.

Těžko uvěřit, že to fotili teprve před dvěma měsíci. Miles je tam tak maličký, že se prakticky vejde do otcovy velké dlaně. Jimmy má na sobě uniformu a hrdě se usmívá. Byl to prezidentský den, třetí pondělí v únoru, a všechny rodiny vojáků měly vstup na zápas zdarma. Jimmy přijel domů na matčin pohřeb, což bylo smutné, ale taky to byla úleva. Jeho matka trpěla už dlouho, a ještě déle už ani Jimmyho, ani jeho bratra Brada vůbec nepoznávala.

Když Grace tančí se smlouvou do Frankovy kanceláře, pata její levé boty pleská o koberec. Podrážka se jí odchlípla před týdnem. Přilepila si ji vteřinovým lepidlem, ale dneska ráno se odchlípla znova. Až večer vyzvedne Milese, mohli by se stavit ve Walmartu a ona si na oslavu koupí nové boty. A třeba by si mohla dopřát i něco dobrého z restaurace – pizzu nebo rybí tacos. V puse se jí při tom pomyšlení sbíhaly sliny. Naposledy jedla ráno, když si cestou z domova nacpala do pusy anglický muffin. Nechtěla odcházet z kanceláře na oběd, aby nepropásla tu chvíli, kdy přijde smlouva.

Zaťuká a Frank zvedne hlavu.

„Smlouva je tady!“ oznámí Grace, vejde dovnitř a pleskne s ní o stůl před ním.

„Co je to?“

„Smlouva na přepronájem parkoviště Jerryho Kocha v centru,“ vysvětlí Grace a snaží se potlačit radostné zadostiučinění v hlase. „Chtělo to trochu přemlouvání – vlastně hodně přemlouvání –, ale je to tady. Podepsaná, ověřená, doručená.“ Poslední slova málem zazpívá na melodii písničky Stevieho Wondera. Jen tak tak se zarazí, aby nedodala: Je to tvoje.

Tři měsíce. Tak dlouho přemlouvala Jerryho Kocha, majitele obchodního centra v centru Laguna Beach, vyjednávala s ním podmínky a taky trochu flirtovala. Přepronájem parkoviště na noci a víkendy vydělá Aztec Parking dva až tři tisíce dolarů týdně a deset procent z toho bude jejích – nejmíň tisíc za měsíc, dvanáct za rok. Odpověď na její modlitby.

Ve Frankových očích zapulzuje překvapení. „To mě podrž. Takže ten starý mizera přece jen přišel k rozumu.“

„To přišel. Celé parkoviště. Večery, víkendy a svátky.“

Grace má pocit, že jí snad exploduje srdce. Když s tím nápadem na přepronájem Jerryho parkoviště přišla, Frank jí tvrdil, že jen marní čas. On už to zkoušel a ten chlap prostě nemá zájem. Grace souhlasila, že to je možné, ale požádala, jestli by to přece jen nemohla zkusit. Frank mínil, že to bude k ničemu, a souhlasil s desetiprocentním podílem, jestli se jí to povede.

A teď, o tři měsíce později, je tady a smlouvu má v ruce. V hlavě jí vířily představy toho, co ty peníze budou znamenat pro ni a Jimmyho. Měla milion nápadů. Zaprvé zaplatí Jerryho hráčské dluhy, aby se mohli konečně přestat pořád otáčet přes ramena. Zadruhé pořídí nové pneumatiky pro svoje auto. Zatřetí vezmou Milese z těch příšerných jeslí, kde je teď. A pak, za pár měsíců, až poplatí to nejdůležitější, by třeba mohli začít uvažovat o nějakém hezčím bytě s vanou, kde by se Miles mohl koupat. Jsou mu už čtyři měsíce a začíná sedět.

Frank se zastaví u poslední strany smlouvy. Grace sleduje, jak jeho oči přejíždějí sem tam a její vzrušení se mění ve slabou nervozitu. Frank je to, čemu její babička říkávala úlisný podrazák: šarmantní muž s hbitým jazykem, který navenek říká a dělá ty správné věci, ale pod tou maskou si jde tvrdě za svým. Její babičce by se Frank Torelli moc nezamlouval, a ještě míň by se jí líbilo, že pro něj Grace pracuje. Jenže babičce by se asi vůbec nezamlouvalo, jak se po její smrti vyvíjel Gracin život.

Frank odloží smlouvu a zvedne hlavu ke Grace. Jeho oči byly tím prvním, čeho si Grace na svém novém šéfovi všimla – temně hnědé, pronikavé a trochu nezaostřené, jako by se na vás díval a zároveň nedíval. Teď se Frank opře o židli a spojí před sebou prsty do špičky. „Dobrá práce, Grace,“ prohlásí. „Mary říkala, že jste chytrá.“

Grace se při zmínce o své bývalé šéfce napruží. Když je dostihly Jerryho dluhy a oni museli narychlo zmizet z LA, Mary zavolala Frankovi, jestli by mohl Grace po porodu zaměstnat. Bylo to od ní nesmírně velkorysé, zvlášť vzhledem k tomu, že Grace ji tak najednou nechala ve štychu.

„A všechno vám vychází,“ pokračuje Frank. „Miminko je zdravé. Manžel seká dobrotu.“

Grace mlčí a cítí, jak její nervozita narůstá.

„Nechali jste minulost za sebou a žraloci nevědí, kde vás hledat.“

Snaží se nijak nereagovat, ale všimne si úšklebku ve Frankově obličeji. Vnímá tu nepříliš skrytou výhrůžku v jeho slovech. Ti lidé, kterým Jimmy dlužil peníze, byli nebezpeční. Zaplést se zrovna s nimi byl nejhorší omyl jeho života.

Frank zvedne poslední stránku smlouvy, tu s odstavcem, který potvrzuje její předem odsouhlasenou provizi ve výši deseti procent. Přeloží papír úhledně na polovinu a přistrčí ho k ní. „Jsem rád, že to ve vaší rodině všechno vypadá tak růžově,“ prohodí.

Grace znehybní. Její upřený pohled je všechno, čím v tu chvíli dokáže vzdorovat, ale i ta nepatrná vzpoura stačí, aby Frankův výraz potemněl. Dál se jí dívá do očí, když se natáhne po papíru, zmuchlá ho do kuličky a zahodí do koše na papír vedle svého stolu. Grace sklopí oči. V životě ji už někdo podtrhnul tolikrát, aby dokázala poznat porážku.

3

HADLEY

Náklaďák začne pípat, takže Hadley dojde, že dveře jsou pootevřené a klíč pořád v zapalování. Vytáhne ho a pípání ustane.

Zadívá se na nízké cihlové budovy před sebou. Těžko uvěřit, že dnešek je jejím posledním dnem tady. Naposledy parkuje na tomhle parkovišti. Naposledy tu po vyučování vyzvedne jedno ze svých dětí.

„Jdeš už?“

Vidí, jak se na ni z chodníku usmívá Melissa Jenkinsová s talířem sušenek-smajlíků v rukou.

Hadley zamrká, a pak ještě párkrát. „No jasně,“ odpoví a sleze z kabiny náklaďáku.

S Melissou se znají už z doby, kdy byli Melissina dcerka Katie a Skipper kojenci. Je to Hadleyina nejbližší přítelkyně.

Když se před lety seznámily, Hadley viděla jen Melissiny potetované paže, dlouhé nehty a gotické černé vlasy. Teď Hadley vnímá hlavně velké srdce a tvrdou práci své kamarádky. Nikoho jako Melissa nezná.

Melissa je zámožná vdova, podědila prodejny Harley Davidson svého manžela. Řídí je tvrdou rukou a vřelým pochopením pro jeho bývalé kumpány. Taky kromě vlastního syna a dcery vychovává tři děti v pěstounské péči.

Teď obejme Hadley kolem ramen a povzbudivě ji k sobě přitiskne. „Vydrž to, holka,“ popřála jí. „Dnešek nepotrvá navždycky. Je to jen dnešek.“

Hadley se téměř dokáže usmát. I když měla už měsíc na to, aby si zvykla na Skipperův odchod, není na něj o nic líp připravená než v den, kdy jí sestra zavolala, že se vdává a je připravená převzít zodpovědnost za svého syna.

Na školním dvoře je uvítají ručně malované transparenty. Hodně štěstí, Skippere!!! Budeš nám chybět! Slova obklopuje stovka otisků malých dlaní v různých barvách spolu s podpisy dětí, jimž ty otisky patří.

S Melissou položí na stůl sladkosti přichystané na oslavu, a o chvíli později zazvoní zvonek. Z učeben pro druhou a třetí třídu se vyhrnou děti a Hadley hledá mezi jejich hlavičkami Skippera.

Je poslední, kdo opouští třídu paní učitelky Baxterové. Vleče se roztržitě za ostatními dětmi jako obvykle. Hadleyino srdce při pohledu na něj nabobtná jako pokaždé, když vidí některé ze svých dětí po odloučení.

„Ahoj, Modrásku,“ pozdraví ji, když se přivine do její rozevřené náruče a obejme její boky svýma hubenýma ručičkama.

„Ahoj, Šampione.“ Hadley ho políbí do medových vlásků. Voní jako vždycky, javorovým sirupem a potem – protože jí k snídani sladkou kaši a protože je to osmiletý kluk.

Teď ji objímá zvlášť dlouho. Možná si uvědomuje, že je to významná chvíle, a možná ne. U Skippera je těžké poznat, co chápe a co ne. Hodnota jeho IQ je jen sedmdesát pět, ale Hadley navzdory tomu někdy připadá, že Skipper je nejmoudřejší bytost, jakou zná. Jeho vnímavost a intuice dalece přesahují jeho inteligenci.

Chlapec ji pustí, přejde ke stolu, vezme si čokoládový cupcake s marshmallow a odnese si ho na lavičku na kraji hřiště. Má na sobě dres Dodgers, vždycky s číslem čtyřicet čtyři, bez ohledu na tým – jako poctu velkému Hankovi Aaronovi, který je jeho hrdinou.

Při jídle Skipper pozoruje ostatní děti, jak si hrají. Je to obyčejné školní hřiště a jsou to jen obyčejné děti, ale on kulí oči, jako by to bylo to nejúžasnější místo na světě. A Hadley se při pohledu jako tak často předtím přistihne při tom, že mu závidí. Kéž by mohla vidět svět jeho očima.

Skipperovy kalhoty jsou na kolenou prodřené a Hadley si v duchu poznamená, že mu musí koupit nové. Vzápětí tu myšlenku upraví: Vanessa mu bude muset koupit nové. Krk se jí zase stáhne lítostí.

Paní Baxterová pískne a třikrát zatleská. Pro děti je to signál, aby se seběhly kolem ní. Pod učitelčiným vedením začnou Skipperovi sborově zpívat „Hodně štěstí, zdraví“. Pak se seřadí do fronty, aby ho všechny mohly obejmout na rozloučenou.

Spolužáci ho mají tak rádi. Některé holčičky dokonce brečí. Jedna ho políbí na tvář, zachichotá se a uteče. Katie ťukne zvednutou pěstí o jeho, sundá mu kšiltovku a pak mu ji posadí zpátky na hlavu kšiltem dozadu. Skipper se usměje. Katie mu tohle dělá už od školky. Bude se mu po ní stýskat. Katie je jeho „nejlepšejší kamarádka“, jak říká.

4

GRACE

Honda zachroptí, ale pak milosrdně naskočí. Grace vyjede z parkoviště na Laguna Canyon Road a bolest hlavy u ní sílí, když se ponoří do souvislého proudu aut.

Čiň čertu dobře, peklem se ti odmění. Představí si svou babičku, jak to říká a vrtí přitom hlavou. Vědělas dobře, co je ten chlap zač. Cos čekala, prosím tě?

Grace se uchechtne přes čelní sklo k obloze, která se už zatmívá. Proč do ní babička musí pořád rýt? Nemůže ji nechat na pokoji? Samozřejmě že Grace věděla, co je Frank zač. Jen doufala, že jednou, aspoň jednou, pro ni něco dopadne dobře.

Podívá se na ukazatel palivové nádrže, pak na frontu aut před sebou, a její stres ještě o něco povyskočí. V Milesových jeslích ponechávají rodičům milosrdnou lhůtu patnácti minut, než si začnou účtovat nehorázné poplatky za každých dalších deset minut zpoždění. Ta patnáctiminutová lhůta už jí běží, ale ručička nádrže klesá rychleji, než se pohybují auta před ní.

Nemá na vybranou. Zabočí do vedlejší ulice, předjede pár aut před sebou a zajede k benzince na rohu. Levý ostrůvek je vyhrazený pro opravy, první pumpa na druhém ostrůvku je jen pro platby v hotovosti. Zbývá tedy pouze zadní stojan.

Grace k němu zamíří a je už jen pár metrů od něj, když před ni hodí myšku motorka. Grace zatroubí. Motorkář sesedne ze stroje a s nesnesitelnou bohorovností pokrčí rameny. Grace se chystá znova uhodit do klaksonu, když kolem ní projedou další tři motorky a zastaví za tou první.

První motocyklista začne tankovat, poslední se pomalu vydá do obchůdku. Grace stoupá z nozder pára. Musí se vší silou držet, aby nedupla na plyn a nepředjela kolem tří zbývajících motorkářů a čtyř harleyů.

Opře si čelo o ruce sevřené kolem volantu a oči jí naplní slzy frustrace a hněvu. Brečet ničemu nepomůže. Vzhlédne k obloze.

Motorkáři před ní blbnou, házejí po sobě zmuchlané obaly, vysypávají z krabiček cigarety. Budou asi v jejím věku, ale na rozdíl od ní jako by v životě neměli jedinou starost. Jsou oblečení v kožených soupravách, motorky mají obložené sedlovými brašnami a spacáky. Jsou asi na výletě a Grace si, i když hodně nerada, při pohledu na ně musí přiznat, že jí něčím připomínají Jimmyho.

Kdyby Jimmy nepotkal ji a nenechal se naverbovat do armády, jeho život mohl vypadat takhle: jen bezstarostné poflakování s kamarády. Vždycky byl nejšťastnější na cestě, když mohl bezcílně brázdit zemi. Jejich líbánky byla měsíc trvající jízda na jeho harleyi. Nejdřív podél pobřeží, pak do Utahu a Las Vegas. Možná stejná cesta, jakou podniká tahle parta. To pomyšlení trochu přidusí její zuřivost.

Pumpa cvakne na znamení, že nádrž je plná. Motorkáři jí nevěnují pozornost, a tak Grace ťukne na klakson, jen přátelské připomenutí, aby přestali blbnout a pokračovali v tankování, protože jinak jí hrozí bankrot z té astronomické pokuty za zpoždění, která narůstá každou drahocennou vteřinu jejich pošťuchování.

První motorkář se podívá jejím směrem, přimhouří oči a třikrát zhoupne boky dopředu, přičemž zakmitá jazykem jako Miley Cyrus. Grace znovu vzkypí hněvem a pomyslí si, že tihle idioti vůbec nejsou jako Jimmy. Nalehne na klakson a tiskne ho tak dlouze a urputně, až hrozí, že jí to vybije baterku.

Čerpadlář se na ni zamračí, stejně jako lidi na chodníku. Zato motorkář se rozesměje a jeho kamarádi s ním, všichni si královsky užívají to, jak je Grace vytočená.

Poslední motorkář vyjde z obchůdku s energy drinkem a čokoládovými donuty. Vytáhne benzinovou pistoli z natankované motorky a vrazí ji do nádrže té svojí. Asi na dálku ucítí Gracin vztek, protože zvedne hlavu a nakloní ji jejím směrem. Když vidí, jak se do něj Grace propaluje pohledem, přijde mu to zřejmě jako dobrá zábava, protože se na ni usměje a mrkne. To nepatrné gesto je pro ni málem posledním stéblem. Přemístí nohu k plynu a sáhne po klíčku v zapalování. Touha rozdrtit toho zmetka pod koly je téměř neodolatelná.

Vteřinu před otočením klíčku se její ruka i noha zastaví a hlásek rozumu (u něhož si téměř vždy později vyčítá, že ho neposlechla) jí napoví, že přejet čtyři motorkáře u benzinky není na téhle životní křižovatce to nejmoudřejší rozhodnutí. Zhluboka, roztřeseně se nadechne a přiměje se odtáhnout ruku z klíčku zapalování. Nohu spustí na podlážku.

Po době, která Grace připadá jako celá věčnost, se naplní i nádrž posledního harleye. Motorkář zavěsí čerpací pistoli na stojan, čtveřice nasedne na své stroje a zmizí.

Grace dupne na plyn, dojede ke stojanu, přitiskne kartu ke čtečce a vyťuká PIN.

KARTA ZAMÍTNUTA.

Zamžiká. Zírá na displej a tělem se jí rozlévá plíživý pocit hrůzy.

Znovu přiloží kartu ke čtečce, tentokrát pomaleji, s iracionální představou, že šetrnějším zacházením se něco změní. Brada se jí třese a její zklamání trumfuje všechny předchozí emoce toho dne. Ještě než jí přístroj znovu ukáže vztyčený prostředníček, Grace už ví, že Jimmy ji… je… sebe… nechal na holičkách. Zase.

KARTA ZAMÍTNUTA.

„Začnete už tankovat?“ houkne na ni netrpělivě muž ve středním věku otevřeným okýnkem svého BMW.

Grace ztěžka polkne a prohrábne peněženku. V drobných dá dohromady čtyři dolary. Odnese je čerpadláři, a když se vrací k autu, přemýšlí, jak Jimmy o ty peníze přišel – v pokeru, kostkách, v sázce na boxerský zápas?

Ne že by na tom záleželo. Co je pryč, je pryč.

5

HADLEY

Hadley krájí cibuli a snaží se nemyslet na zítřek a na to, co přinese. U nohou jí leží Princ Charles, těžké horké psí tělo jí zahřívá palce u nohou.

Frankovi připadalo pojmenovat psa Princ Charles vtipné. Líbilo se mu rozkazovat královské krvi. „Přines, Princi. Sedni, Princi.“

A vážně to bylo legrační. „Přestaň prdět, Princi Charlesi,“ povykoval Skipper, když pes vypouštěl větry, a všichni se tomu vždycky smáli.

Dokonce i Mattie se přidávala. „Princ Charles počural sousedovi schránku,“ hlásila, když se vrátila z venčení. „Že se nestydíte, Vaše Výsosti.“

Hadley zavrtí palci u nohou, aby starého psa podrbala na bříšku. Promiň, kamaráde. Kéž bychom tě mohli vzít s námi. Přestane krájet, odloží nůž a zamne si klouby hrudník, aby rozmasírovala tlak, který se jí tam hromadí.

Pohled se jí zastaví na jahodovém cupcaku ze Sprinkles a její odhodlání se utvrdí. Jiná možnost není. Čekala patnáct let… modlila se za tuhle šanci, a teď je to tady. „Je to tak, Princi,“ prohodí. Starý pes zvedne hlavu. „Teď, nebo nikdy, a nikdy není součástí nabídky.“

Ztěžka si povzdychne a odsune cibuli stranou. Když vytáhne z ohřívací zásuvky pod troubou těsto na pizzu, dveře se otevřou.

„Ahoj, miláčku,“ pozdraví Hadley Mattii, když její dcera projde pod obloukem.

Odpoví jí ticho. Kroky se vzdalují směrem ke schodům a začnou stoupat vzhůru. Princ Charles zvedne své staré tělo ze země a rozběhne se za dívkou.

„Přinesla jsem ti cupcake!“ zavolá Hadley. „Jahodový, co máš ráda.“

Mattiin hlas se ozve tak tiše, že ji Hadley skoro neslyší, jenže když jde o její děti, sluch jí vždycky pracuje prvotřídně. „Jahodový nemám ráda už od dvanácti. Nezdá se ti, že tohle bys mohla vědět?“

Hadley se zadívá na krabičku. Ví to, nebo to aspoň věděla. Moc sladký. Chutě její dcery se změnily od chvíle, kdy začala chodit na nižší střední a oblíbila si kávu. Teď byly její jediné oblíbené příchutě latté a kubánská káva.

Jak na to Hadley mohla zapomenout? Už jí hrabe. Vážně.

Přesune cupcake do lednice a pokračuje v přípravě pizz. Vyválí těsto a začne vršit oblohu. Pálivou červenou omáčku, klobásky a feferonky pro Franka. Papriky, cibule, sušená rajčata a omáčku marinara pro Mattie. Sladkou barbecue omáčku Ray’s a ananas pro Skippera.

Usměje se, když s tím skončí, a zalije ji staré známé uspokojení z vaření pro rodinu. Domácí jídla jsou tradice, kterou přebrala od své matky. Je to jedna z mála věcí v jejím životě, na které je hrdá.

Vydá se dozadu na dvorek, aby rozpálila pec na pizzu včas, než se Frank vrátí domů. Vyjde ze dveří – a strne. Oči jí ulpí na prázdné jámě pod pecí, kde obvykle skladují dřevo. Pulz jí zrychlí, když se jí hlavou mihne vzpomínka na to, jak ji Frank upozorňoval, že jim došlo dřevo. „Chtěl jsem zkusit, jak se to dokáže rozpálit,“ líčil jí před týdnem. „Hicovalo to pořádně. Spolykalo to všechno dřevo, co jsme měli, ale vytáhnul jsem to skoro na čtyři stovky.“

Zapomněla na to.

Jak na to mohla zapomenout?

Tep se jí rozletí. Vrátí se do kuchyně, zvedne víko trouby, jak nejvýš to šlo, a strčí nachystané pizzy do spodní části tak, aby nebyly vidět.

Pak vydrbe kuchyňskou linku, až se leskne, ztlumí světlo, aby bylo lichotivější, a spěchá se nahoru převléknout. Frank po návratu domů očekává, že Hadley bude upravená.

Frank očekává spoustu věcí.

6

GRACE

Miles vříská a Grace nemá daleko k tomu ztratit nervy. Když nese chlapečka a tašku s plenami k jejich bytu, má už k nervovému zhroucení jen krůček. V hlavě jí hučí, když šplhá do schodů, a hlady málem omdlívá.

Paní McCreedyová, jediná sousedka v domě, kterou zná Grace jménem, vystrčí hlavu ze dveří. „Božínku,“ vyhrkne. „Nepotřebujete pomoct, drahoušku?“

Paní McCreedyové, jejíž povaha hraničí s výstředností, je něco mezi padesáti a stovkou a její vlasy mívají různou barvu, od růžové po modrou, zřejmě v závislosti na momentálním postavení hvězd. Má nejmíň čtyři kočky, živí se tím, že prodává věci na internetu, a představuje se jako paní, i když o žádném panu McCreedyovi nebo jeho dřívější existenci není ani stopy. Jimmy se s ní spřátelil, když se sem nastěhovali. Samozřejmě, protože Jimmy se vždycky spřátelí s každým.

„Ne, paní McCreedyová, děkuju, já to zvládnu.“

Není to poprvé, co jí tahle sousedka nabízí pomoc. Grace napadne, jestli ji třeba Jimmy nepožádal, aby na ně dohlížela, dokud on bude pryč. Před pár týdny, když byla Grace na pokraji zhroucení a chtělo se jí něco roztřískat, třeba vlastní lebku o zeď, napadlo ji poprosit paní McCreedyovou, jestli by jí na chvíli nepočkala u malého, než si doběhne do krámu. Nakonec si to rozmyslela. Podle Graciných zkušeností je nejlepší od nikoho nic nechtít.

Tahle zásada ale naráží na to, že rodičovství je ta nejtěžší věc, do jaké se zatím Grace pustila, a být na to sama je ještě těžší, než si dokázala představit. Než se narodil Miles, pokládala se za tvrdou ženu. Přežila léta v pěstounské péči, potom v nápravném ústavu, dokonce i ve vězení. Jenže ve chvíli, kdy jí sestry položily do náruče bezbranné, plačící třiapůlkilové děťátko, všechna drsnost z ní rázem vyprchala a Grace se proměnila v roztřesený uzlíček nervů. Pořád měla na krajíčku, pořád byla tak unavená, že nedokázala rozumně uvažovat – a to bylo právě teď velice znepokojivé, protože měla strach, že to podělá, že s Milesem zoufale zklame.

„Dobře, drahoušku,“ prohodí paní McCreedyová, která zřejmě v Graciny schopnosti něco zvládnout vůbec nevěří. Miles zakňourá a zazmítá sebou, jako by jí chtěl dát najevo, že v to nevěří taky. „Tak kdybyste něco potřebovala, klidně na mě zazvoňte, ano?“

Není divu, že na rodičovství mají být dva. Jimmymu to taky dělalo starosti, když se začali bavit o jeho návratu do armády, ale Grace nad tím mávla rukou. Tehdy věřila, že to zvládne. A taky… neměla vlastně na vybranou. Návrat do armády znamenal, že se Jimmy dostane dál od malérů, které měl v patách, a taky se odstřihne od pokušení, které ho do těch malérů v první řadě dostávalo.

To si aspoň mysleli.

Grace potřese hlavou, aby se zbavila myšlenek na jeho zradu, a zadržuje slzy, které hrozí už už vyhrknout. Ničemu by nepomohlo, kdyby s Milesem plakali oba.

Spolyká nával emocí, strčí do dveří, upustí tašku s plenami na zem a přivine Milese k sobě. „Pššt,“ zabrouká na něj a pevně ho drží. „To bude v pořádku. Vydrž. Už jsme doma.“

Chlapeček dál vříská a Grace zatne zuby, aby se proti tomu obrnila.

„Koliky,“ prohlásila dětská lékařka, když ho k ní Grace ve třech týdnech vzala, vystresovaná z toho, že její miminko neustále pláče. „S tím se nedá nic dělat, jen to prostě vydržet.“ Pediatrička to říkala tak, jako by mít vřeštící, neutišitelné dítě nebylo nic výjimečného. Prostě jen jeden z těch kouzelných kroků k rodičovství, které člověk musí přijmout a radovat se z nich, jako když se učí jezdit na kole. Grace z ordinace odešla ještě víc vystresovaná, než do ní přišla.

Tak hrozně si chtěla mateřství zamilovat, vychutnávat si z něj každý okamžik a užívat si čas se svým synem. Jenže to nedokáže. Od chvíle, kdy Miles přišel na svět, se život změnil v náročný a vyčerpávající boj, a ona zvládne jedině přežívat z hodiny na hodinu.

A cítila, že Miles to ví, a že křičí právě proto. Uvědomuje si, že ona ty věci kolem něj vykonává naprosto bez radosti, že na konci dne, když ho přijde vyzvednout, už nemá vůbec energii na to, aby si s ním hrála nebo četla nebo mu zpívala. A Miles dobře ví, že jeho matka po něm chce jediné: aby co nejdřív usnul a ona se mohla svalit vedle něj a usnout taky.

„No, no, kamaráde, jen si ulev,“ říká teď, přechází s ním sem a tam a poplácává ho po zádíčkách, zatímco malý vyje a kvílí, vříská ze svých plných maličkých plic a opírá se do toho, dokud nejsou oba promáčení potem.

Takhle to Miles dělá vždycky. Začne to, sotva ho Grace zvedne z auta – kňourání, jako by mu něco vadilo, a ona si začne lámat hlavu, jestli nemá hlad, jestli ho netrápí nadýmání, jestli nepotřebuje vyměnit plínku. Takže se pokusí napravit všechno to, nač má podezření, jenže ke svému zoufalství vždycky zjistí, že nic z toho nepomáhá. Když je konečně hotová, nervy má na pochodu a Miles vříská dál – neutišitelným pláčem, na který nezabírá žádné chování, mazlení ani přecházení.

Doktorka ji ujišťuje, že je to jen kolika, nepříjemná, ale běžná nesnáz, při níž zdravé děti pláčou bez příčiny. Pokaždé Grace opakuje, že ona nedělá nic špatně. Té to ale nepomáhá. Chce, aby její dítě bylo šťastné, a když malý pláče, rve jí to pokaždé srdce.

Soused zabuší na stěnu. „Utiš si to děcko, sakra!“

Ten stopadesátikilový škopek hnusu, co hulí jako tovární komín, se přistěhoval týden potom, co Jimmy odjel do Afghánistánu. Grace ví, že až se Jimmy vrátí, ten hajzlík bude tvrdě platit. Jimmy sice váží o půl metráku a něco míň, ale je z mnohem tužšího materiálu. A nebude se mu vůbec líbit, jak se ten parchant choval k jeho rodině.

Jenže v tuhle chvíli je Jimmy jedenáct tisíc kilometrů daleko. Takže Grace se každou noc kromě Milesova vřískání musí vyrovnávat i s povykováním toho kreténa souseda za zdí.

Snaží se ho ignorovat a dál chlácholí Milese, jak nejlíp dokáže, hladí ho po zádech, houpá s ním, vykládá mu, že to bude dobré.

Nemůže uvěřit, že mít dítě byl její nápad. Co ji to posedlo? Vzpomíná si na ten myšlenkový proces, na sny, jak báječné by bylo přivést na svět něco, co bude jen její a Jimmyho. To už byli manželé pět let a Jimmy si vedl dobře. Absolvoval školu pro ostřelovače, a co byl v armádě, už se automatů ani nedotkl. Takže Grace usoudila, že už je nejvyšší čas. Že už jsou na to připravení.

„Kruci!“ zařve za zdí soused. „Volám domácího! Dyť je to večír co večír, sakra! Uklidni si to dítě!“

Takový hrozný omyl. Vůbec nebyla připravená. Možná nebude nikdy. Jenže teď je ten nový človíček tady, totálně závislý na ní, a ona to totálně nezvládá.

Políbí malého na rudou hlavičku. „To nic. To nic, to nic, to nic.“

Odnese ho do kuchyně a začne prohlížet zásuvky. Má tak hrozný hlad, až jí připadá, že snad každou chvíli omdlí. Otvírá jedna dvířka za druhými – sůl, pepř, vanilkový extrakt, dvě plechovky prošlého rajčatového protlaku. Uvažuje nad protlakem, ale pak se podívá na vřískajícího Milese a přejde ji chuť.

S povzdechem se vrátí do obývacího pokoje a vytáhne mobil. Je skoro sedm a Jimmy pořád nevolá. Vždycky jí telefonuje v pátek.

Představuje si ho na ubikaci, jak sbírá odvahu vytočit její číslo, jak se snaží přijít na to, co jí má říct. Grace ví určitě, že Jimmy má teď kocovinu. Vždycky ujede, jen když se opije. Nejspíš narozeniny nějakého kamaráda, při kterých zapomněl na svůj slib, že nebude pít. Opil se a nechal se přemluvit, aby se o něco vsadil. Vždycky to probíhalo stejně: opil se, začal hrát, prohrál – vzorec, který ho ničil, který je ničil, ale který Jimmy zřejmě neměl sílu prolomit.

Grace se rozhlédne po bytu, podívá se na strop plný skvrn a odřenou linku, na rozdrbanou matraci, která jim slouží jako gauč, na bednu, na níž stojí stará televize od Jimmyho bratra. Grace už bývala i chudší, ale ještě nikdy nebyla takhle zoufalá. Takhle zdrcená zklamáním z Jimmyho i ze sebe samé.

Podívá se na linku, na fotografii, kde je s babičkou. Ten snímek vznikl půl roku před babiččinou smrtí. Obě se tam smějí a navzdory věkovému rozdílu vypadají skoro jako dvojčata. Tak moc byly stejné, i když babičce bylo skoro sedmdesát a Grace jen čtrnáct – stejné zrzavé kudrny, stejné oříškově zelené oči. Jak zklamaná by z ní babička byla. Lidi se nemění, Brambůrku. Jen hlupák si myslí, že ano.

Slzy, které zadržovala, jí začnou stékat z očí. Setře si je. Babička měla pravdu. Ona, Grace, je hlupák. Stačí se podívat, kam ji důvěra v lidi dostala – pracuje pro sviňáka jako Frank a provdala se za břídila s plnou pusou sladkých keců Jimmyho.

Napadne ji ještě něco dalšího a zadívá se na Milese. Pak přejede pohledem po skříňkách kuchyně, ve kterých už není vůbec nic k jídlu, a po páteři jí přeběhne mráz. Dnes začíná prodloužený víkend, ale od úterka bude bez práce. Je nad slunce jasnější, že se ji Frank chystá vyhodit. Grace na chlápky jako Frank Torelli naráží celý život. Muži jako on kolem sebe nemají rádi lidi jako ona. Frank to svede na něco jiného než na tu smlouvu s Jerrym, ale to nic nezmění na tom, že ji vyrazí kvůli ní. Protože kdykoli by se pak na Grace podíval, probouzela by v něm nepříjemné pocity a skrývanou nedůvěru.

Prázdný žaludek jí zakručí.

Nemá žádné peníze. A od úterka si už žádné nevydělá.

Grace na sobě cítí babiččin pohled. Jediný člověk, na kterého se můžeš vždycky spolehnout, Brambůrku, jsi ty sama.

Znovu se zadívá na syna, který pořád kvílí. Pak zatne čelist, popadne z podlahy plenkovou tašku, strčí do ní fotku sebe a babičky, otočí se na patě a zamíří ke dveřím.

7

HADLEY

Hadley stojí před velkým zrcadlem v ložnici a mračí se. Pohodlnou sukni, měkké tričko a balerinky vystřídaly plátěné kalhoty, hedvábná blůzka a béžové střevíčky Jimmy Choo. Pod oblečením se jí do masa zarývají stahovací kalhotky s nohavičkami.

I když jí jehly přidávají deset centimetrů a stahovací prádlo se činí, Hadley vypadá tlustá. Pohladí si břicho a zkusí ho zatáhnout. Pak s rezignovaným povzdechem vypustí dech a odvrátí se od zrcadla, aby si pročesala vlasy kartáčem. Stočí si je do volného uzlu na zátylku a ten sepne zlatou sponou. Frankovi se to tak líbí, protože si myslí, že Hadley pak vypadá jako Sophia Loren. To srovnání jí vždycky lichotilo, i když sama žádnou podobu nevidí.

Tak zaprvé, Sophia je Italka, kdežto Hadley je Francouzka a Němka. Sophia má něžné čokoládové oči nad dlouhým nosem a plnými rty, kdežto Hadleyiným nejvýraznějším rysem jsou zelené oči. Nosík má malý a rty široké jako Julia Roberts.

Ale říká si, že pokud berete Sophii jen od brady dolů, výška a křivky odpovídají. Jenže Sophia byla mladá v době, kdy se křivky oceňovaly, kdežto Hadley žije v éře Jillian Michaelsové a Heidi Klumové.

Pohlédne na hodinky a její podráždění sílí zároveň s hladem. Rodinné večeře jsou jedno z Frankových pravidel. Kdysi jí to připadalo sladké, naivně věřila, že to dokládá Frankovu touhu trávit čas s rodinou. Během let se naučila, že to je jen jeho další způsob, jak je ovládat: nutit je čekat s jídlem a jen zřídka projevit tolik ohleduplnosti, že by předem oznámil, kdy přijde domů.

Hadley se nešťastně zadívá na noční stolek, kde si nechává arašídy v čokoládě. Žaludek jí zakručí, když se rozhodne pro méně kalorickou variantu zahnání hladu a vyklouzne na balkon s cigaretou.

Zapálí si, zhluboka popotáhne a zavře oči, když se jí žilami rozproudí opojná dávka nikotinu. Nevšímá si pocitu viny, který to vyvolává. Frank její kouření nesnáší a ona s tím před čtyřmi týdny už po šesté přestala. Dneska je ale ideální den na porušování slibů.

Fouká svěží a teplý vítr, který má v sobě nádech léta. Hadley se dívá, jak vítr odnáší kouř, a přemýšlí o zítřku. Frank jí naplánoval výpravu k sestře do nejmenších podrobností. Tři dny na cestu do Wichity, tři dny na to, aby si Skipper zvykl, tři dny na cestu zpátky. Noclehy v hotelích jsou zarezervované a udělal jí seznam míst, kde se má stavit na jídlo a kde nabrat benzin.

Všechno je nachystané.

Nebo bylo.

Až do té doby, než před třemi dny Vanessa zavolala, jestli by Hadley mohla přivézt Skippera do bydliště jejího novomanžela v Omaze místo do Wichity, aby si s Tomem mohli prodloužit líbánky v Belize. Tom chce získat potápěčskou licenci, což vyžaduje, aby zůstali na místě o pár dní déle.

Hadley o tom telefonátu Frankovi neřekla a od té chvíle jí srdce začalo bít mimo rytmus. Tohle maličké okénko šance se před ní otevřelo právě ve chvíli, kdy to tak zoufale potřebovala.

Telefon zazvoní a ona nadskočí.

„Yoda-lay-hee-hoo!“ zazpívá její sestra popěvek z Hvězdných válek, sotva se Hadley ohlásí.

„Takhle se představuješ lidem?“ Hadley se vrátí do role schopné manželky a matky, kterou má dokonale nacvičenou pro všechny kromě Mattie, Skippera a Franka.

„Někdy,“ připustí Vanessa.

„Co kdybych byla někdo důležitý?“

„Jenže nejsi. Ty jsi ty.“

Hadley přikývne a navzdory své současné situaci se usměje do sluchátka. Vanesse je šestadvacet, ale pro Hadley je těžké představit si ji starší než šestiletou. Tehdy naposledy spolu bydlely v jednom domě.

„Mělas zavolat včera,“ vyčte sestře.

„Jo, promiň, vypadlo mi to. S Tomem jsme měli trochu napilno.“ Zahihňání. „Jestli víš, jak to myslím.“ Hi hi hi.

Hadley naštěstí moudře Skipperovi neprozradila, že má volat jeho maminka. Tohle nebylo poprvé, kdy Vanessa zapomněla na slíbený telefonát, slíbený dárek nebo naplánovanou návštěvu. „Ness, když teď bude Skipper bydlet u tebe, nesmí ti nic vypadávat.“

Hadley cítí, jak Vanessa protáčí panenky. „No jo, no jo. Já vím. Bla bla bla. Skipper se musí hlídat, Skipper se nesmí nechávat samotný. Chápu to. Opakovalas mi to asi milionkrát. Přestaň si dělat starosti.“

Jenže to Hadley nemůže. Svou sestru miluje, ale ví, že zodpovědnost a spolehlivost nejsou zrovna Vanessiny silné stránky, a péče o Skippera není jednoduchá. Vyžaduje neustálou pozornost a starostlivost. Předat Vanesse Skippera je jako dát odjištěný granát člověku, který mívá křeče v ruce. Je to špatný nápad a Hadley si úpěnlivě přeje, aby tomu mohla nějak zabránit.

„Volám ti jen, protože jsem ti zapomněla říct, že mi před odjezdem přišel Skipperův pas, takže je všechno zařízené,“ pokračuje Vanessa. „Je tak roztomilý. Vypadá jako já.“

„Trochu skromnosti,“ napomene ji Hadley.

„Skromnost je pro lidi, co nevědí, jak jsou úžasní.“

Tohle je celá Vanessa. Hadleyin otec říkával, že Vanessa má v sobě padesát procent kuráže a padesát drzosti, což bylo v pohodě až do jejího nástupu na střední. Tam už kuráž a drzost přestaly být roztomilé a hodné obdivu a začaly působit spíš jako potrhlost a rozmazlenost. Takže skončila v partě bohatých lemplů, z nichž ji jeden přivedl do jiného stavu, a ani o tom nevěděl.

„Nechápu, proč musíte letět do Londýna,“ prohodila Hadley. „To ti nestačí ty líbánky v Belize? Pro Skippera to bude až moc změn.“

„To zvládne. Skipper miluje sporty, aspoň tohle budou mít s Tomem společné. Tom jezdí na Wimbledon už od dětství. Říká, že je to tam super a že tam vždycky pobíhají tuny dětí.“

Hadley zatne zuby, aby na sestru nezačala vřískat, že Skipper nikde „pobíhat“ nebude, že jestli ho nechá „pobíhat“, buď se ztratí, nebo hůř, skončí přivázaný ke stromu nějakou divokou partičkou, kterou baví mučit bezbranné důvěřivé děti.

„Had, Tom je tady, musím už jít. Jen jsem ti chtěla zavolat, že přišel ten pas.“

„Ness…“ začne Hadley, ale to už telefon oněmí.

Hadley zavře oči, ale víčka se jí okamžitě rozlepí, když uslyší zvuk pneumatik na štěrku. O vteřinu později se objeví obrys auta Frankova bratra Tonyho. Okýnka má tak tmavá, že jimi ani v plném denním světle není vidět dovnitř. Hadley zadusí cigaretu v květináči vedle dveří a spěšně se vrátí dovnitř, aby oznámila dětem, že Frank je doma a bude se večeřet.

Na Mattiiných dveřích visí cedule NEVSTUPOVAT. Hadley ji ignoruje a vejde. Mattie leží na posteli, na uších sluchátka, ze kterých je slyšet hudba připomínající vřískot umírající kočky zachycené v listech rotoru. Dívka má na klíně knížku s hnědou obálkou, která vypadá staře jako nějaký svazek z právnické kanceláře nebo z polic na Harvardu.

Všude po celém pokoji jsou další knížky. To je jedna z věcí, na které Mattie doopravdy záleží. Každou minutu, kdy není ve škole, má nos zabořený v nějakém příběhu. Na posteli vedle ní podřimuje Princ Charles. Mattie ho tam musela zvednout. Doby, kdy starý pes ještě dokázal vyskočit nahoru, jsou už dávno ty tam.

Mattie je tak pohlcená hudbou a knížkou, že si ani neuvědomí Hadleyinu přítomnost, dokud matka nestojí přímo před ní. Když si to dívka uvědomí, trhne sebou a pak ztuhne. Její nenávist je jako rána pěstí, která Hadley vyrazí dech z plic.

Princ Charles zvedne hlavu a třikrát udeří ocasem o postel.

Hadley dceři o svém plánu nic neřekla. Bojí se, aby si Frank jednou na dceři nevylil zlost za to, že mu lhala. Anebo ještě hůř… kdyby Hadley na poslední chvíli ztratila odvahu, Mattie by ji nenáviděla ještě víc.

Dívka na ni dál zírá očima obtaženýma černými linkami. Blond vlasy, světlé tak, že vypadají skoro bílé, jí visí podél obličeje.

Pro Hadley je pořád těžké zvyknout si na dceřin nový vzhled. Když začal školní rok, Mattiiny vlasy měly ještě svůj přirozený temně kaštanový odstín a splývaly jí v hustých pramenech do půli zad. Teď, o osm měsíců později, je albínsky blond, s mikádem zastřiženým do roviny v půli krku. Konečky vlasů mívá růžové, modré nebo zelené, podle nálady. V uších má desítky piercingů. Poslední je stříbrný had vytvořený na zakázku, vpletený do několika dírek v boltci, jako by jí prolézal kůží.

Hadley musí připustit, že ji ta ozdoba bizarně fascinuje, i když jí nerozumí. Proč by dívka měla chtít hada, který jí prolézá uchem?

Mattie přimhouří oči. Čeká, jestli Hadley něco řekne, a ta jí chce oznámit, že Frank je doma, když zahlédne, jak se pod jednou z Mattiiných učebnic na podlaze něco pohnulo.

Hadley ucouvne a Mattie se nakloní na bok, aby zjistila, co tu reakci vyvolalo. Pak si klekne a hřbetem knihy učebnici odsune. Matka i dcera sebou trhnou při pohledu na pavouka, který cupitá pod dívčinu postel.

„Tak dělej něco!“ vyzve Mattie matku. Je to víc slov, než kolik na ni promluvila za celý týden.

Jo. Udělej něco. Problém je, že Hadley tyhle lezoucí potvory nenávidí. Opatrně popojde k posteli, klekne si na koberec a zvedne přehoz. Pavouk – lesklý, černý a naducaný jako přezrálá oliva – pár centimetrů od ní strne.

„Na,“ ozve se Mattie a podá matce časopis, který stočila do trubičky coby palici na pavouky.

„Nechci ho zabít,“ namítne Hadley.

„A já zase nechci, aby to žilo pod mou postelí.“

Hadley nakoukne pod zvednutý přehoz. Pavouk zůstává nehybný hrůzou. Vezme si časopis, vsune ho pod postel. Zavře oči, zesílí sevření…

„Nemůžu. Udělej to ty,“ navrhne, odtáhne se a posadí se. Podá časopis Mattie.

Mattie vykulí oči, její vztek se promění ve výraz podobný Hadleyinu. Pak jí rysy ztuhnou a na čele naskočí podmračená vráska ve tvaru V. „Ty jsi máma.“

„A ty nechceš, aby ten pavouk žil pod tvou postelí.“

Propalují se do sebe pohledy, patová situace zbabělců. V tom se otevřou dveře a objeví se Skipper. „Trenér je doma,“ hlásí. „Čas k nástupu na mety.“ Tohle říká o večeři vždycky.

Pak přistoupí k nim a nakloní hlavu. „Co to děláte?“

„Je tam pavouk,“ odpoví Mattie. „Pod postelí. A Modrásek ho nechce zabít.“

„Chytačka taky ne,“ odsekne Hadley.

Skipper nakloní hlavu ještě trochu a pak se narovná. Přejde k Mattiinu nočnímu stolku, vezme prázdný kelímek Starbucks. Přenese ho k Hadley, klekne si vedle ní, nazdvihne přehoz. Pak velice opatrně naláká pavouka na kartu pro předplatitele, kterou našel na zemi. Přiklopí ho kelímkem a vytáhne zpod postele.

„Kde ses to naučil?“ zeptá se užasle Hadley.

„Paní učitelka taky nerada zabíjí pavouky.“

Mattie sleze na zem k nim a všichni tři zírají na kelímek stojící dnem vzhůru. Mattie má na sobě kalhoty od pyžama s Cookie Monster a tričko se skupinou Maroon 5 z koncertu, na kterém byla před dvěma lety, ve dvanácti.

„Odnesu ho ven,“ navrhne a poplácá Skippera po hlavě jako psa. A kdyby byl Skipper pes, zavrtěl by blaženě ocasem. Takhle se mu jen obličejík rozzáří pýchou.

Mattie strčí pod předplatitelskou kartu zápisník, aby ji podepřela, a vynese všechno ze dveří.

„Čas k nástupu na mety,“ zopakuje Skipper.

„Běž dolů, Šampione,“ pobídne ho Hadley. „Já přijdu za chvilku.“

Chlapec se vyloudá z pokoje. Hadley padne na zem na zadek a spustí obličej do dlaní. Nedokáže si poradit ani s pitomým pavoukem. Copak to vůbec může zvládnout?

Princ Charles zachroptí, když sleze z postele k ní. Položí jí těžkou hlavu do klína a ona ho hladí po krku.

„Co mám dělat?“ zeptá se tiše.

Pes na ni upře čokoládové oči.

O Hadley se celý její život někdo staral – nejdřív otec, potom Frank. Celý život někdo ty obtížné věci rozhodoval za ni. A teď je tady, v osmatřiceti má před sebou nejdůležitější křižovatku svého života – a je vyděšená.

Při zvuku Mattiiných vracejících se kroků se Hadley zhluboka nadechne a zvedne se.

Jeden krok za druhým, připomene si, když zamíří dolů ze schodů. Dávej prostě nohu před nohu, dokud nebudeš u cíle. Neřekl to někdo slavný? Nemůže si vzpomenout kdo.

Frank je u stolu a ukazuje Skipperovi nový balíček baseballových karet, který přinesl domů. Aspoň třikrát týdně se staví v Targetu a koupí nový. Dělá to už od doby, kdy byl Skipper batole, a jejich sbírka má teď tisíce kousků.

Hadley se nakloní a políbí ho na tvář.

„Ahoj,“ pozdraví ji Frank. Chytí ji za ruku a ustaraně se na ni zadívá. „Jak je ti?“

„Dobře.“

„To jsem rád.“ Frank se s vřelým úsměvem otočí ke Skipperovi a pocuchá mu vlasy. „S Modráskem se nám po tobě bude stýskat, Šampione.“

Skipper přikývne a vrátí se k prohlížení kartiček. Takhle se chová od chvíle, kdy mu Hadley vysvětlila, že půjde bydlet ke své mamince: nemluví o tom, což ji zneklidňuje. Netuší, jak se s tím chlapec vyrovná, až to opravdu nastane.

Hadley si připraví ingredience na salát, a když si je jistá, že Frank se soustředí na kartičky, opatrně přemístí pizzy ze spodní části trouby nahoru.

Když se jí podaří nenápadně se vrátit k ostrůvku a začne krájet listy salátu, prohodí: „A jak bylo v práci?“

„Home run!“ odpoví Frank vesele a plácne si se Skipperem, který tu frázi vymyslel. „Konečně jsem přemluvil toho mizeru Jerryho Kocha, aby mi pronajal svoje parkoviště.“

Hadley se na něj povzbudivě usměje. „Jerryho? To je ten chlapík, jak jsme se s ním loni setkali na schůzce sponzorů pro Dětský klub?“

„Jo, ten páprda, co jeho stará vypadá jako žok.“

Hadley přikývne, jako by souhlasila. Frank nesnáší neatraktivní ženy. Vzpomíná si, že jí ta dvojice byla sympatická. Vybavuje si, jak z Jerryho sálala láska k manželce Sandře, jak zářil, když ostatním líčil její úspěchy. Pyšnil se s ní, jako by to byla ta nejúžasnější bytost pod sluncem, a díval se na ni, jako by byla tou nejkrásnější ženou v místnosti.

Frank vstane od stolu a přejde k Hadley. Obejme ji kolem pasu, jeho velký pupek se přitiskne zezadu na její žebra, když si ji přitáhne k sobě. Hadley instinktivně zatáhne břicho, takže se stáhnou i její elastické kalhotky a zaříznou se jí do masa.

„Viděl jsem, že dneska přivezli mercedes,“ zašeptá.

Hadley přikývne a dál krájí zeleninu.

Frank se k ní nakloní a zašeptá jí do ucha: „Celej den jsem nedokázal přestat myslet na to, jak řídíš můj náklaďák.“ Otře se o ni slabinami nahoru a dolů. „Panebože, úplně jsem z toho šílel.“

Hadley se k němu otočí a usměje se, jako by se jí to líbilo.

„Hmm.“ Frank se o ni otře ještě jednou a odtáhne se, aby si nalil sklenici vína.

Když se vrátí ke stolu, poznamená: „Jo a myslím, že se budu muset zbavit tý nový holky.“

„Vážně? Já myslela, že se ti zamlouvá,“ odpoví Hadley.

„Ukázalo se, že je úplně neschopná. To má člověk z toho, když chce někomu vyhovět.“

„Neříkals, že je to první asistentka, která má aspoň půl mozku?“

Frank nereaguje. Tohle dělá často: zahájí něco, co vypadá jako rozhovor, ale když se do něj Hadley zapojí, ignoruje ji.

Ta se vrátí ke krájení salátu.

O půl minuty později uslyší: „Kurva fix!“

Headley škubne hlavou. Pod obloukem stojí Mattie, vedle ní Princ Charles.

„Omyj si to svinstvo z obličeje,“ zavelí Frank. „Vypadáš jako nějaká zatracená děvka. A co to máš sakra v uchu?!“

Všechna vlákna v Hadleyině těle se napnou, když přihlíží, jak se Mattiin obličej chmuří. Dívka se otočí k matce a pohledem ji vybídne, ať něco řekne. Když Hadley mlčí, Mattie se rozběhne pryč.

„Co to má kruci znamenat?!“ vybuchne Frank. „Proč ji tady necháváš chodit takhle?“

Hadley dál mlčí, ale krev se v ní divoce vaří. Vždycky Mattie připomíná, aby se odlíčila a sundala si náušnice, než ji uvidí otec. Dnes ale byla příliš roztržitá: nejdřív kvůli dceřině nenávisti, pak kvůli pavoukovi, potom kvůli Skipperovi. Jindy jí to vždycky připomene. „Mattie, otec je doma. Odlič se a sundej si šperky.“ Šperky je eufemismus pro ty bláznivé piercingy.

Když si Mattie odbarvila vlasy, Frank mohl zešílet. Zuřil, popadl nůžky, hrozil, že ji za trest ostříhá dohola. Zarazilo ho jedině to, když ho Hadley začala prosit, aby to nedělal. Doslova na kolenou, klečela u dveří ložnice, aby mu bránila vyběhnout, a když vzala do úst jeho ptáka, nechal to plavat. Z té vzpomínky se jí teď udělá špatně. Takhle chrání svou dceru. Ještě teď cítí tu palčivou bolest vlasů, za které ji škubal, když ho kouřila. Příšernou bolest vlasů rvaných z kořínků a ještě horší bolest uvnitř, z těch krutých slov, která Frank vyplivoval. Slov, u nichž se modlila, aby je Mattie nezaslechla.

Mattie samozřejmě o ničem z toho nemá ani ponětí. V jejích očích je Hadley příšerná matka, která se jí nikdy nezastane. V tom prvním se nemýlí. Žádná dobrá matka by věci nenechala zajít tak daleko.

Hadley přestane krájet a opře se o linku. Nůž se jí chvěje v ruce. A teď odchází Skipper. Mattie to netuší, ale to Skipper byl tím, kdo ji chránil.

Ano, Frank řve, vykřikuje nehoráznosti, je náladový, v záchvatech zuřivosti hází věcmi. Možná by dokonce ostříhal Mattie všechny vlasy. Ale nikdy jí fyzicky neubližuje – díky tomu, že Skipper je prostě takový, jaký je.

Brzy potom, co Skipper začal chodit do školky, si je s Frankem jeho učitelka pozvala na pohovor. Dělalo jí starosti, co Skipper vykládal – podivný příběh o nějakém trenérovi, který zamkl nějakou bytost nebo zvíře jménem Modrásek do koupelny a odmítal ho pustit ven. Trenér byl samozřejmě Frank a Modrásek byla Hadley, ale to učitelka nemohla tušit.

Frank jí svým šarmantním způsobem starosti rozmluvil, svedl to na noční můru a přebujelou fantazii čtyřletého chlapce, ale tahle příhoda mu nahnala strach. Došlo mu, že Skippera na rozdíl od Hadley a Mattie nemůže ovládat. Bezelstnost patřila k chlapci stejně jako barva vlasů.

Od toho dne Frank omezoval svoje násilnosti na zavřenou ložnici, kam děti nesměly. Mattie tak byla jeho nejhorších výbuchů zuřivosti ušetřena.

Když tehdy Vanessa zavolala, Hadleyinou první myšlenkou bylo: Ne! Nemůžeš si ho vzít. Jak budu chránit Mattie? Okamžitě tu myšlenku zaplašila, když jí došlo, jak moc špatné to bylo. To ona má Mattie chránit. Jenže neměla ponětí, jak by to bez Skippera dokázala.

A pak náhle, jako by ji poslouchal nějaký anděl strážný, se před Hadley objevila šance, nepatrná možnost vyváznutí, kterou způsobila Vanessina změna plánů. Zbývala jediná otázka: Bude Hadley dost odvážná, aby ji využila?

„Takže zítra se hraje Freeway Series?“ prohodí Frank a vrátí ji tak zase do přítomnosti. Mluví nenuceně, jako by se nic nedělo, ale Hadley z jeho poposedávání na židli pozná, že je nervózní. Má strach, jestli Skippera nerozrušil. „Wilson proti Kershawovi,“ pokračuje, když chlapec neodpovídá. „To bude souboj. Nenechal bych si to ujít ani za nic.“

Skipper se otočí, jeho velké oči ani nemrknou.

Frank se na něj vřele usměje. „Modrásek ti to může streamovat na iPadu, aby ses na to mohl koukat v autě.“

Skipper nakloní hlavu a vstřebává ta slova. Trvá to až moc dlouho. Pak se jeho rty roztáhnou v širokém úsměvu a přikývne. Frank se uvolní a Hadley taky vydechne.

Postaví na stůl mísu salátu, když Mattie vklouzne na svou židli. Obličej má vydrbaný, piercingy z uší zmizely. Založí si paže na prsou a zírá do talíře.

Hadley se posadí proti ní a Frank skloní hlavu.

„Požehnej nám, ó Pane, i těmto svým darům, které máme z Tvé štědrosti. Skrze Krista, našeho Pána. Amen.“

„Amen,“ pronesou společně.

Frank začne nabírat salát a Hadley se vydá do kuchyně pro pizzy.

Položí je na stůl a vrátí se pro pití.

Nalévá Skipperovi mléko, když kolem ní proletí Frankova sklenice s vínem a roztříští se o stěnu. „To si kurva děláš kozy?!“

Hadley škubne hlavou a mléko vychrstne mimo sklenici, jak se jí rozklepou ruce.

„Co má bejt sakra tohle?!“ Frank drží dílek pizzy. Visí mu z ruky jako mokrý hadr. „Já dřu jako blbec, ať se máme dobře, ať máme pěknej domov, s tradiční špičkovou pecí na pizzu, a co za to dostanu? Tuhle sračku z trouby?!“

Hadleyino srdce se rozletí ostošest, zatímco se snaží krčit na židli. „P-promiň,“ vykoktá.

Měla jsem si vzpomenout, že mám koupit dřevo.

Neměla jsem dělat pizzu.

Měla jsem… neměla jsem… měla jsem…

Frank upustí kousek pizzy zpátky na plech a pak ji celou hodí na Hadley.

Ta si zakryje rukama hlavu, když plech narazí do skříněk linky za ní.

Princ Charles vedle ní se zvedne na nohy. Hadley se po něm vrhne volnou rukou, protože má strach, že se pes pustí do pizzy a spolyká s ní i střepy ze sklenice. Přitáhne ho za obojek k sobě, zatímco jí v hlavě víří výčitky svědomí… a zmatek. Takhle se Frank před dětmi nikdy nechová. Ještě před chvílí mu dělalo starosti, jestli to před Skipperem nepřehnal.

Zamžourá zpod obočí na manžela, pak na Skippera, a s trhnutím jí dojde, co se stalo. Mezi tím, kdy si Frank kvůli Skipperovi dělal starosti se svým výbuchem proti Mattie a okamžikem, kdy ona naservírovala pizzy, mu to došlo. Skipper odchází, a moc, kterou měl nad Frankem, zmizí s ním. Už to začalo. Čtyři roky Frankova sebeovládání jsou minulostí, a ta nová svoboda je pro něj omamná.

„Držím ho,“ ozve se Mattie a přitáhne si Prince Charlese. Hlas se jí chvěje.

Hadley vzhlédne, jejich pohledy se střetnou a ona ví, že dokud bude žít, na tenhle okamžik nikdy nezapomene. Na chvíli, kdy si její dcera uvědomila, jak hrozně je matka zbabělá.

„Udělám něco jiného,“ vypraví ze sebe Hadley. Srdce jí buší tak prudce, až slyší, jak se jí vlastní slova rozléhají s ozvěnou v uších.

Otočí se ke skříňkám v hrůze z toho, čím dalším ještě může Frank hodit. A v úžasu zaslechne Skipperův slabý, napjatý hlásek, jak ji spěchá zachránit. „Trenére, víš, v kolika zápasech Kershaw nadhazoval tenhle rok?“ Hadley se otočí ke stolu. Skipperův obličejík je bílý jako papír a zorničky mají velikost špendlíkových hlaviček, ale stejně pokračuje: „Nadhazoval pokaždý.“

Frankův pohled dál propaluje do ní, a tak ho Skipper zatahá za rukáv. „Trenére? Slyšels mě?“

Frank se obrátí k chlapci. „Jo, Šampione, Kershaw? Pokaždý? A kolikrát je to pokaždý?“

Hadley málem zakňučí úlevou, když se vrhne naplnit hrnec vodou na špagety.

Zatímco vaří další jídlo, Skipper dál vykládá o nadhazovači Dodgers, chrlí ze sebe slova tak, jak to obvykle nedělá. Jeho věty nedávají moc smysl, ale chlapec pokračuje ve svém heroickém úsilí rozptýlit Franka, a Hadley se sevře srdce nad jeho šlechetností. Z očí jí stékají slzy lásky, které se mísí se slzami hrůzy a studu.

***

„Jdu se koukat na zápas,“ oznámí Frank a odstrčí prázdný talíř.

Děti se vytratí z jídelny, Hadley se pustí do úklidu kuchyně.

Když je hotová, jde balit a nakládat věci do auta.

Pak přibouchne kufr za poslední taškou, opře se o něj a znova si v hlavě přehrává svůj plán. Když si je jistá, že na nic nezapomněla, vrátí se do domu a zastaví se před domácím kinem. Za zavřenými dveřmi slyší zvuk zápasu. Stojí tam dlouhé minuty a naslouchá.

Pak se zhluboka nadechne, aby se obrnila, a vejde dovnitř.

Frank sedí napůl zhroucený uprostřed v řadě osmi křesel. Před ním poblikává televize se zvukem ztlumeným na reklamní pauzu. Vzhlédne opileckým pohledem a Hadley si všimne whiskey v jeho ruce.

„Ahoj,“ pozdraví ho.

„Ahoj.“ Frank se natáhne po její ruce.

Ona se ho chytí a posadí se vedle něj. Frank se napije a otočí se na ni s výrazem hluboké lítosti. Je to součást té jeho nemoci, kterou nikdy nepochopila – vždycky je mu to potom upřímně líto, jako by to vůbec nechtěl udělat a neměl ponětí, co to do něj vjelo. Tvrdí jí, že je to proto, že ji tak miluje. Že jeho zuřivost a oddanost jsou propletené jako zamotané liány jedovatého břečťanu.

Zvedne si její ruku k tváři a podrží ji tam. Strniště má od rána husté a drsné. Zůstanou tak dlouho, mlčky, Frank má zavřené oči, zatímco si drží její dlaň na kůži. Hadley mu dopřává přijetí a odpuštění, jak to od ní očekává.

„Bude se mi po tobě stýskat, až odjedete,“ ozve se Frank konečně. Otevře oči a zadívá se na ni. Přejede jí rty po kloubech prstů a pak nechá jejich spojené ruce klesnout na opěrku mezi jejich křesly. „Dům bude bez tebe opuštěný.“

„Pořád tady budeš mít psa.“

„Bezva. Já a Princ.“

„Víš,“ ozve se Hadley a snaží se, aby se jí nechvěl hlas, „tak si říkám, že jsi měl možná pravdu s tím, že bychom radši měli vyrazit už dneska večer, ne až ráno.“

Frank přimhouří oči, pátrá v jejím tónu po manipulaci nebo nějakém podfuku. Hadley sklopí pohled a modlí se, aby jí uvěřil, aby si nevšiml toho strachu, který ji ovládá. „Ale jenom pokud si myslíš, že to je dobrý nápad.“

Frank se otočí k televizi a zesílí zvuk. Hadley tiše sedí vedle něj.

Na obrazovce už zase běží zápas, Astros proti Áčkům, a Áčka vedou na začátku osmé směny o dvanáct bodů.

O další reklamní přestávce se Frank ozve: „Ty těstoviny byly dobré.“

„Děkuju,“ hlesne Hadley. „Asi jsem je prostě měla udělat rovnou.“

Frank sleduje poblikávající obrazovku ještě o něco déle, než se konečně zeptá: „Máš itinerář?“

Hadley se snaží nezareagovat přehnaně, i když jí srdce málem vyskočí z hrudi. „Vytiskla jsem si ho, a mám ho taky v telefonu.“

„Nejezdi po pětce, opravujou ji.“

„Ne, pojedu po dálnici.“

Otočí se k ní. „Když budeš unavená, zajeď na odpočívadlo.“

„Samozřejmě.“

„Dávej pozor na kamiony s návěsem. Jejich řidiči tě nemůžou vidět.“

„Budu opatrná.“

Frank přikývne, dopije whisky a pak se na ni zadívá s bezbřehou oddaností. „Devět dní. Nevím, jak to bez tebe přežiju.“

Hadley se k němu nakloní a něžně ho políbí. „To zvládneš, a než se naděješ, budu zpátky.“

Ve dveřích se zastaví. „Chceš se rozloučit se Skipperem?“

Frank zavrtí hlavou. „Myslím, že bych mu to zbytečně ztěžoval.“ Sklopí oči, než se na ni znova podívá. „Ví přece, že ho mám rád?“

„Samozřejmě.“

„A nebude si pamatovat, jak jsem se dneska večer choval?“

„Bude si pamatovat, jak báječným tátou jsi pro něj byl.“

***

O pět minut později už jsou na cestě. Hadley se podívá na Mattie vedle sebe a Skippera za sebou. Nemůže uvěřit, že se to děje. Patnáct let hledala nějakou šanci, jak z toho uniknout, a teď… teď si prostě odjíždí pryč s dětmi. Srdce jí tluče pod náporem adrenalinu a slabým pocitem hrdosti.

„My už se nevrátíme?“ zeptá se Mattie a vytrhne tak Hadley ze zamyšlení.

„Zabalila sis zástěru tvý mámy,“ dodá na Hadleyin užaslý výraz.

Hadley ztěžka polkne a hlavou se jí mihne obava, jestli tím, že na poslední chvíli strčila do tašky svůj talisman, neprobudí i Frankovu podezíravost. Zástěra je ručně vyšívaná kopretinami a na mnoha místech má skvrny. Když byla Hadley malá, maminka ji neustále nosila. Je to jedna z mála věcí, které jí po ní zůstaly.

„Neboj,“ ozve se Mattie, jako by četla její obavy. „Táta se do zásuvek v kuchyni nikdy nekouká.“ Všechna hrdost, kterou Hadley před chvílí cítila, se vytratí spolu s vědomím, jak moc svou dceru celá léta zklamávala.

O minutu později se Mattie zeptá: „A kdo se postará o Prince Charlese?“

„Tvůj otec,“ odpoví Hadley a dcera se odvrátí. To nebyla dobrá odpověď. Frank toho psa nemiluje jako Mattie. Nebude o něj pečovat jako Hadley. Nebude si s ním hrát jako Skipper.

Mattiin téměř tichý pláč rtve Hadley srdce. Ale neměla na vybranou. Nemohli zůstat jen kvůli psovi.

***

O půl hodiny později zajedou na parkoviště hotelu u dálnice.

„Proč zastavujeme?“ zeptá se Mattie.

„Je tady něco, co musím udělat, než odjedeme,“ sdělí jí Hadley. „Na noc zůstaneme tady a vyrazíme brzo ráno.“

Za dva pokoje zaplatí v hotovosti, uloží děti, vrátí se do auta a rozjede se zpátky, odkud přijeli.

O dvacet minut později zavolá z nákladního parkoviště za Frankovou kanceláří do hotelu Hilton ve Victorville, kde se měli na dnešní noc ubytovat, a objedná si pokoj.

Když zavěsí, podívá se na Frankův itinerář a pečlivě si ho pročítá pro případ, že by jí něco uniklo. Jestli má tohle zvládnout, musí vzít do úvahy všechno a neudělat žádné chyby. Frank je paranoidní, neurotický a prohnaný. Jeden chybný krok, a všechno bude v háji. Je si skoro jistá, že zatím nic nepřehlédla. Zastrčí telefon do kapsy a vystoupí z auta.

Parkoviště je prázdné, budova kolem ní temná a uzavřená na dlouhý víkend. Na stožáru vedle výjezdu do ulice pleská americká vlajka jako připomínka pondělního svátku Memorial Day.

Hadley použije Frankovy náhradní klíče – pořád je má, protože byly na kroužku spolu s těmi od jeho náklaďáku –, otevře dveře a tiše vstoupí dovnitř.