ZTRACENÉ DÍVKY Z WILLOWBROOKU

Přeložila Jana Vlčková

THE LOST GIRLS OF WILLOWBROOK

Copyright © 2022 by Ellen Marie Wiseman

All rights reserved.

Translation © Jana Vlčková, 2023

ISBN 978-80-249-5245-1

Obsah

- PRVNÍ KAPITOLA

- DRUHÁ KAPITOLA

- TŘETÍ KAPITOLA

- ČTVRTÁ KAPITOLA

- PÁTÁ KAPITOLA

- ŠESTÁ KAPITOLA

- SEDMÁ KAPITOLA

- OSMÁ KAPITOLA

- DEVÁTÁ KAPITOLA

- DESÁTÁ KAPITOLA

- JEDENÁCTÁ KAPITOLA

- DVANÁCTÁ KAPITOLA

- TŘINÁCTÁ KAPITOLA

- ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

- PATNÁCTÁ KAPITOLA

- ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

- SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

- OSMNÁCTÁ KAPITOLA

- DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

- DVACÁTÁ KAPITOLA

- DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

- DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

- DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

- DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

- DVACÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

- DVACÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

- DVACÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

- DVACÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

- DVACÁTÁ OSMÁ KAPITOLA

- AUTORČINA POZNÁMKA

- PODĚKOVÁNÍ

Pro malinkého Liama, mou nejnovější lásku.

Jsi vzácný dar, který obohatil můj svět.

(Je těžké) proniknout k podstatě života ve „městě“, jako je Willowbrook. Byl to svět sám o sobě, pekelné prostředí osmi tisíců duší, obyvatel a pracovníků dohromady… bylo dočista skryto očím veřejnosti, zcela uzavřené, s nedostatečným množstvím personálu a hanebně podfinancované. Výsledkem bylo ideální místo pro maximální zneužívání lidí…

– Dr. William Bronston: Dějiny a sociologie státní školy ve Willowbrooku

To místo byl koncentrační tábor, byl to zločin proti lidskosti páchaný na každém rohu, v každém koutě a v každé skulině.

– Dr. William Bronston: Dějiny a sociologie státní školy ve Willowbrooku

Teprve když je vzali na oddělení, aby viděli ten rámus a zápach, tu bídu, sténání a výkřiky, teprve tehdy náhle a jednou provždy pochopili, že to není postižení, co si vybírá svoji daň,

ale Willowbrook. Willowbrook je viník.

– Dr. William Bronston: svědectví pro Smíšený legislativní výbor státu New York pro mentálně a fyzicky postižené, 17. února 1972

PRVNÍ KAPITOLA

Autobusová zastávka Staten Island

Prosinec 1971

Lidé stále pátrají v lesích po ostatcích ztracených dětí.

Šestnáctiletá Sage Wintersová roztřesenými prsty zvedla jízdenky na autobus a odcházela od pokladny. Neustále ji pronásledovala slova jejích kamarádek, která se jí vplížila do hlavy, pořád si je opakovala jako vlezlou dětskou říkanku a nemohla se jich zbavit. Nebylo to poprvé, kdy ji někdo varoval. Každý, kdo někdy žil na Staten Islandu, chápal nutnost koukat pod nohy pokaždé, když vstoupil do lesa, ale čím víc přemýšlela o tom, jak jí to Heather a Dawn včera večer opakovaně připomínaly, tím větší v ní narůstala zlost. Proč jí říkaly tak hrozné věci, místo aby se ji pokusily utěšit? Proč vytahovaly na světlo staré povídačky o satanských obřadech konaných v suterénu opuštěného plicního sanatoria, místo aby se nabídly, že jí pomůžou zjistit, co se stalo Rosemary? Jistě, měly upito a v hloubi duše byly nejspíš stejně vyděšené jako ona, ale tohle je vážné. Její sestra dvojče se pohřešuje. Ale neznamená to, že je mrtvá. Neznamená to, že se městská legenda, na níž vyrůstaly, zakládá na pravdě. „Úchylák“ není nic jiného než strašidelná historka, kterou si rodiče vymysleli, aby se děti bály a držely se poblíž domova. A Rosemary byla žákyní státní školy ve Willowbrooku – nepotloukala se po ulicích, kde by se jí mohl zmocnit šílenec s vražednými úmysly. Starali se o ni lékaři, sestry a učitelé. Dohlíželi, aby dobře jedla, nehrozilo jí žádné nebezpečí, udržovali ji v čistotě a učili ji základním dovednostem. Přinejmenším to tvrdil Alan, její nevlastní otec, když konečně přiznal, že je Rosemary naživu.

Tak se dozvěděla pravdu o svém dvojčeti. Při té vzpomínce se nyní zachvěla a zastrčila si jízdenky do kapsy. Hned nato zapátrala v kabelce po balíčku cigaret. Potřebovala si zapálit tak nutně, až ji z toho rozbrněl jazyk. Taky by si dala Pepsi, ale ten zatracený automat nefunguje. A aby toho nebylo málo, měla příšernou kocovinu. Hlava jí třeštila, v puse měla jako na poušti a překotné myšlenky spolu splývaly a vytvářely neproniknutelnou mlhu. Cítila se pod psa, což násobilo její nervozitu, ale může si za to sama. Jen idiot si totiž může myslet, že nejlepší způsob, jak se vyrovnat se šokem spojeným se zjištěním, že Rosemary skončila v ústavu pro duševně choré, je vypít šest koktejlů amaretto sour a deset panáků mátového likéru.

Stále se přehrabovala v kabelce a hledala cigarety. Prošla špinavou čekárnou a spěchala kolem řad židlí z modrého plastu k východu. Vzhledem k počasí by možná bylo lepší zůstat uvnitř nádražní budovy a zakouřit si tam, ale prostor otevřený veřejnosti páchl močí a ona nechtěla zmeškat autobus do Willowbrooku. Čím dříve do něj nastoupí, tím menší je šance, že si to rozmyslí a nikam nepojede.

Pod prstýnek, který měnil barvy podle její nálady, se jí opakovaně něco zasekávalo. Zastavila se. Copak po včerejší návštěvě baru zapomněla vrátit do peněženky falešnou občanku? Sotva vytáhla ruku ven a spatřila, co ji obtěžuje, tiše zaklela. Pod kamenem na prstenu uvízl prázdný obal od prezervativu a teď visel na jejím prstu jako prapor. Vyškubla ho a vrátila se k odpadkovému koši, aby jej vyhodila do smetí. Aniž by přestala nadávat, vykutala z kabelky zbytek šestikusového balení a mrskla jím do popelnice. Bylo jí fuk, jestli ji někdo sleduje. Jedna věc byla jistá: její příští přítel musí být natolik mužem, aby si kondomy kupoval sám. Vzpomínka na Noaha způsobila, že ji v očích začaly pálit slzy. Kdyby ho nezahlédla, jak se muchluje s tou děvkou Yvette, mohl jet do Willowbrooku s ní. Místo toho si nejspíš hoví v posteli, užívá si poslední dny vánočních prázdnin a sní o tom, jak se později uvidí. No, ten se bude divit. Pod dveře mu zastrčila lístek se vzkazem, aby jí už nikdy nevolal, protože jestli něco odmítá tolerovat, tak kluka, který jí zahýbá. Co na tom, že se s Yvette „jenom“ líbal? Podvádění je podvádění. A ona se dávno zařekla, že nepromarní ani minutu života s někým, jako byla její zesnulá matka, která byla tátovi v jednom kuse nevěrná, přestože za to platila zlomeným srdcem.

Kdykoliv si vzpomene na mámu, hrdlo jí sevře důvěrně známá lítost. Kdysi pevně věřila, že její rodiče jsou do sebe tak bláznivě zamilovaní, že jim na nikom a na ničem jiném nezáleží. Na střední byl její otec hvězdou basketbalového týmu a matka vrchní roztleskávačkou. Vzali se hned po maturitě. Slíbili si, že spolu zůstanou navěky. Sage a Rosemary si myslely totéž – dokud se poprvé nestaly svědky jejich hádky. Dokud máma po tátovi poprvé nehodila sklenku martini. Dokud mu poprvé neřekla, aby vypadl. A naposledy.

Rosemary nikdy nechápala, proč se rodiče pořád hádají – ale změnilo ji to, a rozhodně ne k lepšímu. Sage na druhou stranu věděla, že mají problémy, ale nebylo v jejích silách je vyřešit, proto se snažila jejich půtky ignorovat. Když si poprvé uvědomila, že máma každý den nasává přes míru, domnívala se, že si táta našel milenku, a nenáviděla ho za to. Ale pak se dozvěděla pravdu.

Podvodníci jsou ti, kdo ječí a křičí, ti, kdo házejí vinu na ostatní. Jako by táta mohl za to, že máma lhala o tom, že musí zůstat pozdě v práci, aby se mohla pelešit se svým šéfem. Jako by to byl on, kdo zničil jeho manželství spolu s tím svým. Bez ohledu na to, co všechno Sagein táta pro rodinu udělal a jak moc se snažil, pro mámu nikdy nebyl dost dobrý. Dostatečně ji nemiloval. Dostatečně jí nepodkuřoval. Pořád pro ni byl málo. V každém ohledu. Až na to, že to byl on, kdo jí každé ráno nosil kávu do postele a každý večer vařil. Byl to on, kdo vodil Sage a Rosemary do školky a dohlížel, aby měly čisté oblečení. On na Vánoce zdobil dům a každý rok koupil ten největší stromek, protože tyhle svátky měla máma ze všech nejradši. Nikdy se o ni nikdo tak nestaral jako on. A ona nikdy neměla důvod mu nevěřit.

Ani Sage neměla nikdy důvod Noahovi nevěřit. Obletovala ho spousta holek a pokoušely se upoutat jeho pozornost, ale on ani neopětoval jejich pohledy. Heather a Dawn se jí vyptávaly, jestli mu důvěřuje, ale Sage věděla, jak moc ji miluje – anebo si to aspoň myslela. Byla zvyklá vídat na večírcích, kde whiskey a pivo tekly proudem a kde kolovaly jointy, kluky s různými dívkami. Ale Noah byl vždycky po jejím boku a smál se vylomeninám svých kamarádů. Nikdy by ji nenapadlo, že ji podvede. Strávili spolu celý rok a nikdy neměl ve skříňce psaníčko od jiné, stopy rtěnky na krku, ani nezaslechla drby o tom, že by se byť jen podíval na jinou. Až do dneška.

Tiše ho proklela a mrkáním zaháněla slzy. Odmítala plakat kvůli klukovi. Trápily ji mnohem důležitější věci. Vytěsnila Noaha z hlavy a vlekla se k východu. Nestojí za další myšlenku. Přinejmenším to jí napovídal rozum. Ani Heather a Dawn za nic nestojí. Zpočátku se cítila provinile, že od nich včera večer odešla a nechala je v baru, aniž zaplatila svou útratu, ale teď za to byla ráda. Zármutek nad ztrátou sestry před šesti lety – ty příšerné migrény, které ji dodnes pronásledují – je něco, o čem se nežertuje. Věděly, že Rosemaryina smrt byla zlomovým bodem v jejím životě. Předtím a potom. Nebyla to smyšlenka nebo snaha upoutat pozornost.

Stále si ji dobíraly, že odmítá používat spiritistickou tabulku na vyvolávání duchů a jehel se bojí tolik, že omdlela, když se jí pomocí šicí jehly a kostky ledu pokoušely propíchnout uši. Proto by se neměla divit, že když jim řekla, že se Rosemary pohřešuje, vyrukovaly s historkou o Úchylákovi a odporných zločinech, které spáchal. A dokonce i to by bylo v pořádku, kdyby o něm nepřestávaly dál žvanit i potom, co je prosila, aby s tím přestaly.

Teď když se přiblížila k dvoukřídlým dveřím budovy autobusového nádraží, začaly její kroky váznout. Vedle dveří visela nástěnka s inzeráty hledajícími lidi na výpomoc, obchodními vizitkami a spoustou letáků s fotografiemi pohřešovaných dětí – řady nevinných usmívajících se tváří, seřazených jako ve vybledlé školní ročence. Vždycky je nesnášela. Slova POHŘEŠUJE SE vás spolehlivě uhodila do očí. Pod nimi byla zrnitá fotografie pořízená ve šťastnějších časech, než došlo k únosu, kdy všichni žili v blažené nevědomosti a netušili, že jednoho dne budou děti vyrvány z náruče svých rodin. Tyhle letáky se vyskytovaly po celém Staten Islandu, v obchodech s potravinami i na poštách, před bowlingovými halami a kiny, na poštovních schránkách i telefonních sloupech. Jako by její srdce sevřela nemilosrdná ledová ruka. Je na některém z těch zatracených letáků tvář její zmizelé sestry? A kam se poděly všechny tyhle ubohé nevinné děti? Co je potkalo za hrůzy? Jsou mrtvé? Anebo pořád někde trpí? Pláčou a jsou vyděšené a neustále se ptají, proč jim nepřišli na pomoc jejich rodiče, lidé, kteří slibovali, že je budou věčně milovat a chránit? Neuměla si představit horší osud.

Každý říkal, že není divu, že na Staten Islandu mizí tolik dětí. Koneckonců je to skládka New Yorku, kde někdo jako Úchylák těla snadno schová. „Skládkování“, jak tomu říkali, začalo někdy kolem roku 1800, kdy město na ostrov posílalo lidi s nakažlivými chorobami – skončily tu tisíce ubohých duší trpících žlutou zimnicí, tyfem, cholerou a neštovicemi. Pacienti s tuberkulózou později našli útočiště v nemocnici Seaview, chudí, slepí, hluší, postižení a senilní ve Farm Colony a duševně zaostalí ve státní škole Willowbrook. Těla se odhazovala v lese a v mokřadech. Město odváželo tuny odpadků do Fresh Kills, kde kdysi bývaly přílivové bažiny plné rostlin, žab a ryb, ale nyní se to tam hemžilo potkany a zdivočelými psy. Možná by se policie mohla poohlédnout po zmizelých dětech tam.

Zrovna v té chvíli vešla do nádražní haly žena v pleteném kabátu a přinesla s sebou závan studeného vzduchu. Letáky s pohřešovanými osobami se zatřepotaly jako ruce duchů. Žena se hrnula do čekárny jako velká voda, cestou vrazila do Sageina ramene a bez jediného slova omluvy pokračovala dál.

Náraz vrátil Sage do přítomnosti. Odvrátila se od nástěnky, opřela se do dveří s větší silou, než bylo třeba, a vykročila ven do bezbarvého zimního světla. Zapálila si cigaretu a dlouze z ní potáhla. Heather a Dawn měly s Noahem pravdu. Co když se nemýlily ani v Úchylákovi? Co když doopravdy unesl Rosemary? Znovu zabafala z cigarety a vykročila po chodníku. Opakovala si, že nemá být směšná. Žádný pacient uprchlý z psychiatrické léčebny s hákem místo ruky a ostře nabroušenou sekerou tady děti neloví a neodnáší je do suterénních chodeb plicního sanatoria, aby je obětoval Satanovi. Zkrátka bylo snadnější věřit na strašidla než si přiznat, že po světě běhá značné množství zlých lidí.

Ale pokud Alan říkal o Rosemary pravdu – že se o ni po uplynulých šest let starali ve Willowbrooku, kde byla v bezpečí –, proč se potom pohřešuje? Jak se jí podařilo utéct lékařům a sestrám, kteří na ni měli dohlížet? Copak Sage zjistila, že Rosemary žije, jenom proto, aby ji znovu ztratila? Přece už beztak přišla o dost lidí, které milovala.

Zašátrala v kapse po jízdence, pevně ji stiskla v dlani a vykročila ke stanovišti číslo osm, kam má každou chvíli přijet autobus směřující do Willowbrooku. Kdyby svedla zastavit dunění v hlavě a škrundání v žaludku, možná by dokázala rozumně uvažovat. Teď bylo nejdůležitější vymyslet nejlepší způsob, jak najít Rosemary, a nezabývat se vztekem na kamarádky a přítele – bývalého přítele. Nemělo cenu utápět se v sebelítosti ani strachu z masového vraha, který neexistuje. Potřebovala zůstat při smyslech, aby se mohla soustředit na sestru a na to, co podnikne, až se dostane do Willowbrooku. Doufala, že jí pátrací četa umožní podílet se na hledání. Ačkoliv Rosemary šest let neviděla, pořád ji znala lépe než kdokoliv jiný. Rosemary děsily hlouposti a neurčité představy, které nikdo jiný nemohl vidět a pochopit. Dost možná ji někdo nebo něco vystrašilo a ona se někde schovala. Třeba kdyby viděla, že ji Sage hledá anebo ji volá, vylezla by z úkrytu. Pokud se schovává. Sage věděla jenom to, že bude vykřikovat jméno své sestry, dokud neochraptí, dokud ty tři slabiky nebudou třaskat zoufalstvím, dokud neprozkoumá poslední skulinu a neotočí poslední kámen.

Na nároží se na chodníku posetém smetím choulil pod dekou muž v rozedraném vojenském saku. Z ošuntělé čapky mu splývaly dlouhé mastné vlasy a na kusu kartonu vedle něho bylo napsáno: INVALIDNÍ VETERÁN Z VIETNAMU, PROSÍM POMOZTE. Vzhlédl k Sage smutnýma hnědýma očima, připomínajícíma dva mokré oblázky utopené v zarostlé tváři. V ruce držel prázdnou plechovku od polévky.

„Nemáte pár drobných pro zraněného veterána?“ zeptal se.

V hlavě se jí rozezněl Alanův hlas, který ji nabádá, aby houmlesákům nedávala peníze, protože si za ně stejně koupí jenom drogy a chlast, což obzvlášť platí pro „zabijáky dětí“ z Vietnamu. Ale ona soudila, že i bezdomovci musí něco jíst a není fér posuzovat všechny válečné veterány podle zvěrstev, kterých se dopustilo jen několik z nich, takže si uměla představit, že si za těch pár drobných, které může postrádat, koupí u McDonalda cheeseburger nebo jablečný koláč. Vložila si cigaretu mezi rty, zašátrala v kapse po mincích, které dostala nazpátek po nákupu jízdenky, a nasypala je veteránovi do plechovky. Nebylo jich moc, ale mohly by pomoct.

„Bůh vám žehnej, slečno.“ Muž v úsměvu odhalil řadu křivých zubů.

Sage přikývla a šla dál, chlad ji přinutil nahrbit ramena. Aby toho nebylo málo, začalo sněžit a ona měla na sobě krátkou semišovou bundičku, manšestrovou minisukni, holé nohy a na nich dřeváky. Nebyla to nejmoudřejší volba, ale na počasí ani nepomyslela. Kromě toho namluvila Alanovi, že jde s kámoškami do obchoďáku. Jistě, kdyby se o ni doopravdy zajímal, všiml by si, že se neosprchovala ani nenalíčila. Každý přece ví, že by na místě zemřela, kdyby ji někdo načapal venku bez umytých vlasů a řasenky. Tedy každý, komu na ní záleží. Asi by měla být vděčná, že to nezaregistroval. Kdyby tušil, kam má namířeno, mohl by se pokusit ji zastavit. Anebo taky ne. Těžko říct. Kromě lovu, flašky whiskey a sportovních přenosů ho nic moc netankuje, obzvlášť ne ona. Klidně může být celou noc venku, hlavně když ji domů nepřivedou policajti.

Alan ji vzal na vědomí jenom tehdy, když mu něčím přímo znepříjemnila život – jako třeba loni v říjnu, kdy ji ředitel školy přistihl, jak kouří na dívčích toaletách, a on musel odejít z práce na skládce Fresh Kills, aby si pro ni mohl přijet. Pak na ni řval jako tur a vyhrožoval, že ji na týden zamkne v jejím pokoji – nebo na měsíc, případně na tak dlouho, dokud se nepoučí. Byla to samozřejmě jen výhrůžka. Dotáhnout ji do konce by vyžadovalo příliš mnoho úsilí.

Někdy bylo těžké říct, kdo z nich je ubožejší – jestli ona, nebo Alan. Nikdy nepochopila, co na něm máma viděla. Když ji tehdy šéf poslal k vodě, randila s dalšími muži – profesně úspěšnými a slušnými –, ale možná jediný Alan byl ochotný vzít si mámu dvou děcek. Což se mu v konečném důsledku nevyplatilo. Matku a dcery dostal v rodinném balení, ale teď byla nejcennější trofej pryč a jemu zůstal přívažek, o který nikdy nestál. Sage se dávno poučila, dlouho předtím, než se máma pod vlivem alkoholu zabila v autě, že se Alanovi nikdy nezavděčí. O útěku z domova přemýšlela tolikrát, že by to ani nespočítala. Ale kam by šla? V okolí nežili žádní blízcí příbuzní a kamarádky neměly místa nazbyt. Heather sdílela ložnici se čtyřmi sestrami ve dvoupokojovém bytě a rodiče Dawn nebyli o nic lepší než Alan – peníze propíjeli a nechávali Dawn a jejího bratříčka, aby se o sebe postarali sami. Další hladový krk by nikdo z nich nepřijal. Prarodiče z máminy strany dávno umřeli a máma po jejich smrti přestala mluvit se svou jedinou sestrou. Sage neměla ponětí, jestli je teta ještě naživu, natož kde žije. Možná by mohla jít k Noahovi, kdyby spolu ještě chodili, ale jeho máma považuje svého synáčka za dokonalého andílka, který převádí staré dámy přes ulici a sex bude mít až po svatbě. Dřív by začalo v pekle mrznout, než by dovolila jeho přítelkyni spát s ním pod jednou střechou. Nebo spíš bývalé přítelkyni.

Nejhorší bylo, že netušila, kam se poděl její otec. Na Vánoce nezavolal, neposlal přání k narozeninám. Což se mu vůbec nepodobalo. Máma trvala na tom, že začal nový život a se starou rodinou nechce mít nic společného, ale už když to říkala, znělo to falešně. Třeba za to mohl jed v jejím hlase anebo její neustálé výčitky, že od nich odešel. Možná právě proto se ke svým dcerám chovala, jako by jí byly na obtíž, zatímco on je považoval za zázrak. Kdyby si Sage měla tipnout, proč se jim nikdy neozval, klidně by se vsadila, že máma nedala tátovi novou adresu a telefon, když se nastěhovaly k Alanovi. Přesto jí připadalo, že by je dokázal najít, kdyby o to hodně stál.

Vždycky se chtěla mámy zeptat, jestli ví, kde táta je, anebo jestli by mu mohla zavolat, ale nikdy se k tomu nemohla přimět. Kdyby se totiž ukázalo, že má máma náhodou pravdu, tátovo odmítnutí by se nezpochybnitelně potvrdilo a zasadilo jí hodně tvrdou ránu. To první jí připadalo jako amputace, to druhé by se rovnalo smrti.

Často si ho představovala s jinou rodinou a lámala si hlavu, jestli má další dvě dcery nebo syna. Někdy ji napadalo, že třeba na ulici potká holčičku, která vypadá úplně stejně jako ona a Rosemary, a budou z nich trojčata místo dvojčat. Zajímalo by ji, jestli táta bydlí v lepší čtvrti – zda se mu podařilo dostat pryč z problematické části města s rozpadajícími se paneláky a dvoupokojovými domky, kde skoro každý, koho znala, měl rodiče nebo strýce pracujícího na skládce Fresh Kills.

Vzpomínka na rozpadlou rodinu ji přinutila bolestně polknout. Nikdo v tuhle chvíli nevěděl, kde je a co se chystá udělat. Připadala si jako peříčko, které může odfouknout první závan větru a nikdo ho nebude postrádat.

Rosemary by ji pochopitelně postrádala – kdyby ji neposlali pryč.

Rosemary. Její dvojče. Žije. Pořád se tomu zdráhala uvěřit. Jaké to bude, až se znovu uvidí? Rozpačité? Úžasné? Padnou si do náruče a rozpláčou se? Bude si ji Rosemary pamatovat? Čeká ji radostné shledání, anebo další krutá ztráta? Zachvěla se vzrušením a po zádech jí přeběhl mráz.

Včera v noci, když se dozvěděla, že je její sestra naživu, si připadala jako ve snu. Něco takového přece vidíte leda v kině. A kdyby nebyla ve správnou dobu na správném místě, pravdu by se nikdy nedozvěděla.

Bylo něco po desáté, když se rozhodla vyplížit z domu a jít za kamarádkami. Vyšla ze svého pokoje a kradla se chodbou z bytu ve čtvrtém patře. Proplétala se mezi loveckými puškami a plastovými koši na prádlo plnými pomačkaného oblečení. Nenáviděla to místo ode dne, kdy se sem nastěhovali. Možná proto, že jí připadalo jako život po odchodu táty – chaotické, zaneřáděné, zpustlé. Kuchyň byla malá a stísněná, vybavená žlutým sporákem a ledničkou, která pamatovala lepší časy. Skříně páchly myšinou a močí a tenkými stěnami pronikl každý zvuk – hučení fénu, ženský smích, hlas muže fandícího utkání v televizi, tlumený telefonický rozhovor linoucí se omítkou spolu s vůní cizí večeře. Každá záminka k odchodu byla dobrá. Nebo možná jenom nenáviděla Alana.

Snažila se našlapovat zlehka a o nic nezakopnout, po špičkách prošla kolem rodinných portrétů visících na stěnách v plastových rámečcích. Na jednom je s Rosemary a mají na sobě stejné šaty s volánky, na druhém Alan objímá mámu kolem ramen. Tehdy ještě vypadala jako Elizabeth Taylorová s dokonale upravenými černými vlasy a stříbřitě modrýma očima, které zářily štěstím. I Alan se usmívá – obyčejný chlap s tuctovým obličejem, spokojený a milující svoji ženu. Ale z očí sálá prázdnota a chlad. Číhá za nimi tajemství. Sage věděla, že fotografie umí klamat stejně jako lidé: v jednu chvíli zachytíte na film daný okamžik, všechno je dokonalé a všichni se tváří šťastně – ale o minutu později se už hádají a práskají za sebou dveřmi. Anebo na sebe křičí a fackují se.

Dříve než se dostala k obývacímu pokoji, zkontrolovala, jestli má v kapse u bundičky peníze, které Alanovi čmajzla z nočního stolku. Za běžných okolností mu prachy na pití kradla jen o víkendech, ale byly vánoční prázdniny a Heather s Dawn ji pozvaly na novou diskotéku v Castleton Corners. Heather znala jednoho z vyhazovačů, takže měly jistotu, že se dostanou dovnitř, aniž by někdo ověřoval jejich věk. Když se přiblížila ke klenutému průchodu do obývacího pokoje, zůstala stát, aby se zaposlouchala, a modlila se, aby opilý Alan chrněl před zapnutou televizí, jak míval ve zvyku. Televize hrála, jak předpokládala, ale k jejímu zděšení Alan s někým mluvil. Vypadalo to, že si povídá s Larrym, se kterým chodil lovit. Přistoupila blíž a nakoukla dovnitř.

Obývací pokoj byl zanedbaný stejně jako zbytek bytu, hrubý oranžový koberec ošoupaný, nábytek zašlý od prachu. Alan seděl na kraji kostkovaného křesla, bez košile, a zvedal činky. Hrudník a obličej se mu leskly potem. Larry dřepěl na gauči, kouřil a popíjel pivo, nohy měl položené na konferenčním stolku. Vypadal, že se přinejmenším stačil osprchovat. Aspoň něco. V televizi se ztlumeným zvukem běžel basketbalový zápas. Sage doufala, že si jí nevšimnou, a chystala se proklouznout kolem dveří. Pak Larry řekl něco, co ji zarazilo.

„Jak dlouho je nezvěstná?“

„Skoro tři dny,“ odpověděl Alan a u každého slova zafuněl, jak zvedal činky.

Sage se zamračila. Do prdele. Další pohřešovaná osoba.

„Proč čekali tak dlouho, než ti zavolali?“ vyzvídal Larry.

„Vim já? Asi si mysleli, že ji brzo najdou. Měl jsem si změnit telefonní číslo, abych se nemusel zabejvat takovýma kravinama.“

„Hele, je jasný, že si dali načas, než ti to oznámili. Jestli chceš něco vědět, tak podle mě je to divný.“

„Co by na tom bylo divnýho?“ nechápal Alan. „Máš vůbec šajna, jak je to místo obrovský? Ten chlápek, co mi volal, povídal, že prohledali čtyřicet budov. Čtyřicet! Napřed si mysleli, že si někam vyšla a ztratila se, že třeba zabloudila na jiné oddělení, ale teď už ji hledají i v lese. Povídal, že Willowbrook se rozkládá na pozemku o výměře asi sto čtyřiceti hektarů. Umíš si představit, kolik tam mají retardů? Chvíli potrvá, než všechno prohledají.“

Sage zbystřila a pokusila se přemýšlet. Kdo z jejich známých byl ve Willowbrooku? Ví o tom místě jenom to, že slouží mentálně zaostalým a postiženým dětem a každý rodič svým ratolestem vyhrožuje, že je tam pošle, když budou zlobit. Dokonce i majitelé obchodů vyhrožují drzým puberťákům, že zavolají do Willowbrooku, aby si pro ně přijeli. Děvčata slýchají varování, že když otěhotní v příliš nízkém věku, porodí dítě s nedovyvinutým mozkem, které skončí ve Willowbrooku. Ale Sage nikdy neslyšela o nikom, koho by tam doopravdy poslali. A kdyby z Willowbrooku doopravdy někdo zmizel – anebo z kteréhokoliv jiného místa na světě –, proč by ze všech lidí telefonovali zrovna Alanovi? Jak by jim on mohl pomoci?

„Obrátili se na policajty?“

„Nemyslím si,“ broukl Alan. „Aspoň zatím. Chlápek, který mi volal, povídal, že je jeden z tamějších cvokařů. Podle mě poldy nezavolali, protože nechtějí dělat paniku.“

„Proč tě s tím potom votravovali?“ nechápal Larry. „Co s tím máš asi tak dělat?“

„Museli mi zavolat,“ odpověděl Alan. „Jsem Rosemaryin zákonný zástupce.“

Sage se zarazí. O čem to Alan žvaní? Její sestra je přece mrtvá. Zemřela před šesti lety na zápal plic. Do Vánoc tehdy zbývalo patnáct dní a o dva dny dřív napsaly Santovi o dárky, které nikdy nedostaly.

Sage nikdy nezapomene na okamžik, kdy tu novinu vyslechla. Nikdy nezapomene, jak jí z plic vyprchal vzduch a v hrudi se ozvala palčivá bolest, jako by do ní někdo zabodl rozžhavený nůž. Nikdy nezapomene, jak ječela, dokud jí nedošel dech. Ztratit sestru bylo to nejhorší, co ji v životě potkalo. Téhle ztrátě se blížil jen tátův odchod. Smrt dvojčete zanechala v jejím srdci a duši šrám, který se nikdy nezacelí.

Tak jak by mohla být Rosemary nezvěstná? Mrtví lidé se přece nepohřešují. Vždyť máma její popel nasypala do řeky Hudson, sousedé přinesli koláče a hrnce dušeného masa. Nedávalo to smysl.

Cítila, jak se hluboko v jejím nitru něco pohnulo, jako by sledovala stará domácí videa, ale nikoho nepoznávala. Jako by z ní někdo vyrval všechny vzpomínky a nahradil je něčím neznámým. Cítila to i v hrudi – jak v ní bobtná a tvrdne tíha, která ztěžuje dýchání. Položila si ruku na břicho a ze všech sil vtáhla vzduch do plic, aby se vzpamatovala. Třeba se přeslechla. Třeba je špatně pochopila. Možná zvuk z televize zkreslil Alanova slova.

Ne, kdepak. Slyšela, co slyšela. Alan povídal, že Rosemary je ve Willowbrooku a tři dny se pohřešuje. Znělo to nemožně. Neuvěřitelně. Šíleně.

Obrnila se a vstoupila do obývacího pokoje. Sotva ji Alan spatřil, upustil činky a zvedl se.

„Co tu sakra děláš?“ obořil se na ni. „Ty nejdeš ráno do školy?“

„Ne,“ odsekla. „Pořád máme prázdniny.“

„Co chceš?“

„Chci vědět, cos říkal o Rosemary.“

Alan se nervózně podíval na Larryho, potom se otočil zpátky k Sage a ošklivě se ušklíbl. Larry se tvářil nepřítomně. Sundal nohy ze stolku a předklonil se, aby udusil cigaretu v přetékajícím popelníku. Jeho oči zůstávaly přikované k obrazovce.

„Ty jsi poslouchala, o čem se bavíme?“ uhodil Alan na Sage tónem, který až moc dobře znala. Byl to autoritativní hlas, jakým se udělují kázání, hlas, který předstíral, že stanovuje pravidla.

„Ne,“ oponovala.

„Nelži mi. Přiznej to. Odposlouchávala jsi nás.“

„Ne, já jsem –“

„Zase jsi chtěla zdrhnout, co?“

Zavrtěla hlavou.

„Tak proč máš sakra na sobě tu bundu?“

Líce jí vzplály zrádnou červení. Dočista zapomněla, že se chystá ven za kamarádkami. „Zopakuj mi, co jsi povídal o Rosemary.“

„Nic,“ vyštěkl Alan. „Asi by sis měla zajít na ušní.“ Nevesele se zachechtal a pohlédl na Larryho, jako by očekával podporu. Larry ho ovšem ignoroval a jen se napil piva.

Sage popadla zlost. Zase jí lže tak jako vždycky – o placení nájemného, o účasti na třídní schůzce, o tom, kde tráví noci, když nepřijde domů. „Ale ano,“ trvala na svém. „Slyšela jsem tě. Vykládal jsi něco o tom, že ti volali z Willowbrooku, že je nezvěstná. A že ti museli zavolat, protože jsi její zákonný zástupce.“

Z Alanova hrdla se vydral ošklivý zvuk, jako když zavrčí zvíře. Otřel si čelo hřbetem ruky. „Tak jsi slyšela špatně,“ ucedil. „A teď mě přestaň srát. Běž chlastat nebo se kurvit, anebo co děláš s těma malejma děvkama. Je mi to jedno, jen mě nech bejt.“

„Ne,“ odporovala Sage. „Rosemary je moje sestra. Mám právo vědět, co se děje.“

Zpražil ji pohledem. „Ty máš nějaký právo?“

„Jo. Musíš mi to říct.“

„Nebo co?“

„Nebo prozradím tvému šéfovi, že v práci nasáváš. Vím, co si každé ráno naléváš do termosky.“

Přistoupil k ní blíž. Hněvivě vraštil obličej a zatínal pěsti. Zavanul k ní pach zvětralého piva a potu, který ho obestíral jako odpudivý mrak. „Ty mi vyhrožuješ, holčičko?“

„Pověz mi pravdu, nebo –“

Než stačila dopovědět větu, vrazil jí tvrdou facku. Hlava jí odlétla na stranu, až zacvakaly zuby. Přiložila si ruku na tvář a nenávistně na něho zírala. Zachvívala se šokem i hněvem a bojovala se slzami. Už celé měsíce ji nepraštil. Naposledy ji udeřil, když ji našel spát na gauči v rozepnutých džínách a páchnoucí pivem. Vrátila se domů, odskočila si na toaletu a zapomněla si zapnout kalhoty. Lehla si na pohovku a usnula před televizí. Ale on si myslel, že dělala něco jiného. Praštil ji a řekl, že je kurva. Potom ji následoval chodbou a shodil ji na postel. Tehdy byla moc otřesená a opilá na to, aby něco podnikla, ale v tu chvíli se rozhodla, že jestli na ni ještě jednou vztáhne ruku, zavolá policii.

Larry postavil pivo a zvedl se. „Asi bych už měl jít.“

„Ne,“ zastavil ho nesmlouvavě Alan. „Chci, abys to slyšel. Aspoň nebude tvrdit, že jsem jí v něčem lhal.“ Larry se zase poslušně posadil, ale tvářil se, jako by nejradši byl někde jinde. Alan přešel ke křeslu, vzal si tričko a přetáhl si ho přes hlavu. „Chápal jsem, proč tvoje máma tehdy nechtěla znát pravdu, ale ty už jsi dost velká, abys dokázala držet hubu.“

Sage na něho upřela oči plné slz a zadržela dech. Dychtivě čekala na to, co se jí chystá říct, a zároveň se toho bála. „Proč bych měla držet hubu?“ řekla nechápavě a nohy se jí roztřásly.

„Rosemary byla posledních šest let ve státní škole Willowbrook. Podle doktorů to pro ni bylo nejlepší možný místo.“

Místnost se s ní začala točit. Nejradši by si sedla, ale nechtěla, aby nad ní měl Alan navrch. „Vždyť jste s mámou tvrdili, že měla zápal plic. Ty… povídal jsi, že zemřela.“

„Především jsem říkal tvý mámě, že se jí ta lež jednou vrátí jako bumerang a kousne ji do prdele, ale nechtěla to slyšet.“

„Já tomu nerozumím. Proč jste ji tam poslali? A proč mi máma lhala?“ Zavrtěla hlavou, neschopná zadržet slzy, přestože se o to zuby nehty snažila. „To nedává smysl.“

„Ale jdi ty,“ pokáral ji Alan. „Tvoje sestra je retardovaná. Nedělej, jako bys to nevěděla.“

Sage se dokázala stěží nadechnout. Pořád viděla před očima svou sestru, nejlepší kamarádku: bledou, pohlednou a štíhlounkou jako proutek. Byly dokonalý pár, dvě půlky jednoho celku, jak jen dvojčata mohou být. Milovaly se navzájem a milovaly stejné věci. Stavěly vílám domečky z větviček a kůry, skákaly přes švihadlo a kroužily obručí hula hoop, v sobotu ráno se společně dívaly na kreslené filmy. Ano, Rosemary byla jiná, ale většinou tím nejlepším způsobem. Svět v jejích očích ožíval a ona ho se všemi sdílela. Ukazovala na motýly a pampelišky, zaujalo ji, jak slunce rozžíná démanty na sněhu i vodě, jak se záře narozeninových svíček odráží na stropě, když se zhasnou světla.

Ale byli tu také lékaři – příliš mnoho na to, aby se dali spočítat – a záhadné noční návštěvy nemocnice. Jako by byla pořád nemocná. Ano, Sage musela přiznat, že přicházely chvíle, kdy ji sestra děsila. Třeba když se rozčílila a máchala rukama, křičela a mlátila každého, kdo se ocitl v jejím dosahu. Nebo když uprostřed noci stála vedle Sageiny postele a mlčky na ni zírala. Zatímco Sage spala, někdy stěhovala nábytek a odstrkovala stůl, židle a hračky do rohů jejich pokoje. Ráno tvrdila, že to neudělala, že už to tak bylo, když se probudila. Jindy mluvila ze spaní a povídala si s lidmi, kteří tam nebyli, anebo blábolila a slova se jí pletla dohromady jako zašmodrchaná příze.

Když jí bylo dobře, svěřovala se Sage s tím, že slyší hlasy, které jí říkají příšerné věci, a omlouvala se, že ji vystrašila. Sledovaly televizní seriál The Beverly Hillbillies a počítaly máminy slevové kupony, které dostávala za nákupy v obchodě. Tehdy musela sestře slíbit, že si zapamatuje příběhy, které jí vypráví, a Sage jí navíc dala své slovo, že ji ochrání, pokud bude moci. Máma říkala, že je Rosemary zmatená, a chtěla po Sage, aby za ní přišla, kdykoliv Rosemary udělá něco divného, ale Sage nechtěla na sestru donášet. Někdy mívala pocit, že za sestřiny potíže může ona, jako by udělala něco, co jí ublížilo, než se narodily – vzala si příliš mnoho výživy, vzala si příliš mnoho krve, zabírala moc místa v matčině lůně. Koneckonců Sage vážila při narození o celé kilo víc než Rosemary a probojovala se na svět o pětatřicet minut dřív. Někdy to vypadalo, jako by i máma svalovala vinu na Sage, a nutila ji slíbit, že bude k Rosemary obzvlášť milá a chápavá, dokud se nezjistí, co je s její sestrou špatně.

Ale teď Sage poznala pravdu. Máma odhodila Rose jako kus hadru. Možná proto začala víc pít. Možná to byl pocit viny, co ji zabilo.

Sage zatnula zuby. Beztak se už před Alanem naplakala dost a o další ponížení nestála. Nechtěla mu dopřát tu radost. „Měls mi říct pravdu,“ vyčetla mu.

„Já jsem to před tebou tajit nechtěl, tak mi to nevyčítej. Tvoje máma nechtěla, abys to rozkecala po celým městě. Podle doktorů Rosemary nikdy lepší nebude a dobře víš, jaký jsou lidi, když zjistí, že má někdo v rodině retarda. Tvoje máma by se nemohla nikde ukázat, aby si nešeptali za jejími zády.“

„Takže radši všem namluvila, že Rosemary zemřela, včetně mě.“

„Měla bys nám být vděčná. Snažili jsme se tě ušetřit.“

„Ušetřit? Nakukat mi, že moje sestra dvojče je mrtvá, mě ničeho neušetřilo.“

„Hele, přestaň si hrát na chudinku. Dobře víš, jak tvoje ségra dokázala řádit. Doktoři povídali, že má schízu – kromě jinýho. Nikdy se nedá do kupy, bez ohledu na to, jak moc jste si to ty a tvoje máma přály. Její stav se zhoršoval a my ji přestávali zvládat. Lidi ve Willowbrooku vědí, jak se o takový magory postarat.“

Nenávist se v ní vzdouvala, pálila ji v hrudi, vystřelovala až do uší a hlava jí žhnula, jako by hořela. Jak se opovažuje předstírat, že se staral? Jak se opovažuje tvrdit, že ví, co je pro její sestru nejlepší? „Kdyby ve Willowbrooku věděli, jak se o Rosemary postarat, proč je nezvěstná?“

„Jak to mám sakra vědět?“

Sageinou hlavou jako tornádo prolétl milion myšlenek a otázek, až se jí zatočila hlava. Rosemary ji nikdy zcela neopustila a během posledních šesti let jako by její přízrak přetrvával v každém koutě bytu a bral na sebe podobu její oblíbené Barbie s krátkými zrzavými vlasy a háčkovanou vestou, vůně levandulové pleťové vody, kterou tak ráda používala, nebo lahviček s léky, na něž na prádelníku pomalu usedal prach. Jak se teď měla vyrovnat s faktem, že její sestra dvojče žije? Že byla celou tu dobu zavřená ve Willowbrooku?

A kdo další ještě znal pravdu?

„Řekl jsi našemu tátovi, že jsi moji sestru poslal pryč?“

Alan se na ni podíval, jako by měla tři hlavy. „Co tě vede k pomyšlení, že by si kvůli vám trhal játra?“

„Pořád jsme jeho dcery.“

„Fakt jo?“ podivil se naoko Alan. „Málem bych ti na to skočil.“ Z krabičky na stole vytáhl cigaretu, zapálil si ji a dopřál si dlouhého šluka, nato rukou zašermoval ve vzduchu. „Kdo ti dává střechu nad hlavou? Kdo ti kupuje hadry a jídlo? Táta?“

Sklopila oči a zachvěla se znechucením, které v ní řádilo jako ničivý požár. Na tohle téma se hádali už stokrát a tuhle při nikdy nevyhrála. Její táta je tady za lumpa a vždycky to tak bude. I kdyby po celé ty roky posílal peníze, její máma a Alan by to nikdy nepřiznali. A právě tenhle příjem navíc je pravděpodobně jediný důvod, proč ji tu Alan nechává.

„Navštívil jsi ji někdy?“ zeptala se. „Byli jste se za ní s mámou ve Willowbrooku podívat?“

Alan zvedl pivo a dlouze se napil, potom přikývl. „Jednou.“

„Jednou?“ Nevěřícně na něho zírala. „Vy jste tam jeli jenom jednou?“

„Tvoje máma nezvládla vidět své dítě v ústavu. A tvoje sestra ani nevěděla, že tam jsme. Byla jako v kómatu nebo tak něco. Měla otevřené oči a jenom zírala. Neměla ponětí, co se děje.“

„Proboha! Copak ji máma nechtěla kontrolovat, aby se přesvědčila, že jí nic nechybí? Rosemary musela být vyděšená a zmatená!“

Alan praštil lahví zpátky na stůl a zbrunátněl vzteky. „Teď mě poslouchej! Tvoje máma udělala to nejlepší, co mohla. Za nic z toho nemůže, tak jí nic nevyčítej.“

Sage na něho zírala a nebyla si jistá, jestli bude ječet nebo zvracet. Její sestra žije a je šest let zavřená v blázinci. A máma za ní byla jenom jednou. Jednou. Rosemary musí být nešťastná a vyděšená a nechápe, co udělala tak strašného, že si zasloužila tak hanebné zacházení. Nejspíš si láme hlavu, kam se poděla Sage, proč ji její milované dvojče nepřišlo navštívit, proč ji nezachránilo nebo aspoň neposlalo dopis či pohled. Vřel v ní hněv. „Já bych ji navštěvovala,“ odsekla, „kdybys mi řekl pravdu.“

Pokrčil rameny. „Co ti mám na to říct? Jak už jsem povídal – na mně to nezáleželo.“

„Mohl jsi mi to prozradit po mámině smrti.“

„Proč? K čemu by to bylo dobré?“

„Mohla bych ji vidět! Mohla bych jí říct, že ji mám ráda. Mohla bych se pokusit jí pomoct, aby na tom byla líp!“

Alan obrátil oči ke stropu. „Nemáš ponětí, o čem mluvíš. Tak jednoduché to nebylo. Každá návštěva se musela hlásit posraný měsíc dopředu a většinou ji nakonec z nějakého důvodu zrušili. Vždycky ‚pro dobro pacienta‘.“

„Takže jste se ji pokusili navštívit víckrát?“

„Jo, několikrát. Ale jak už jsem povídal – na tvoji mámu to bylo moc.“

„Co její pokoj? Přece víš, jak vstávala uprostřed noci a přecházela po něm. Zařídili jste, aby byl pohodlný a bezpečný?“

Zavrtěl hlavou. „Do jejího pokoje nás nepustili. Přivedli ji za námi do haly. A smrdělo to tam po hovnech.“

Sage vhrkly slzy do očí. Chudinka Rosemary. „Hodláš se rozjet do Willowbrooku a zjistit, co se s ní stalo?“

„Ne. Nedá se nic dělat. Stejně si mě nebude pamatovat. Slíbili, že zavolají, až ji najdou.“

„Ale mohli bychom pomoct s pátráním,“ navrhla Sage. „Mohli bychom pomoct ji hledat.“

„Nemůžu. Musím do práce.“

„Můžeš tam zavolat a omluvit se.“

„Povídám, že nemůžu,“ naježil se. „A ten doktor mi do telefonu řekl, že nejlepší bude nechat to na profíkách.“

Viděla, jak v Alanovi zase bublá hněv, poznala to podle chvějících se nozder a způsobu, jakým zatínal zuby. Přesto na to nedbala. „No jo, jak jinak?“ ušklíbla se. „Bůh chraň, abys nemohl se svými kumpány o polední pauze chlastat a hrát poker. Bůh chraň, aby ses zajímal o někoho jiného než o sebe.“

Opět k ní přistoupil, neměl daleko k výbuchu. „Dávej si pozor na pusu, mladá dámo! Dokud žiješ pod mojí střechou, budeš se ke mně chovat s respektem!“

„Tebe já respektovat nikdy nebudu!“ vyštěkla. „Obzvlášť po tom, co jsi udělal Rosemary! Po tom, co jsi mě roky obelhával!“

Alan vycenil zuby a zvedl ruku, ale otočila se a vyběhla z místnosti dřív, než ji stačil udeřit. Prolétla chodbou a vyřítila se z bytu se slzami vzteku a zoufalství pálícími v očích. Potřebovala se napít. A potřebovala říct Heather a Dawn, co se stalo, aby jí pomohly vymyslet, co si dál počít.

Až na to, že kamarádky jí vůbec nepomohly. Místo toho se opily a chtěly vědět, jestli si myslí, že její sestru unesl Úchylák, a co si počne, jestli se ukáže, že teď je Rosemary fakt mrtvá.

DRUHÁ KAPITOLA

Sage stála na chodníku u autobusové zastávky a zhluboka potáhla z cigarety, žaludek jí svírala lítost. Jak jí mohla máma celé ty roky lhát? Jak jí mohla tvrdit, že museli nechat Rosemary zpopelnit, protože neměli na pohřeb? Jak se mohla dívat, jak Sage trpí žalem tak hlubokým, že celé týdny nemohla jíst ani spát, když jí po celou dobu mohla ulevit tím, že by jí pověděla pravdu? Sage by samozřejmě rozčililo zjištění, že Rosemary poslali pryč, ale pořád by to bylo lepší než žít v přesvědčení, že je po smrti. Lepší než si myslet, že umírala v neosobním nemocničním pokoji úplně opuštěná, připojená k dýchacímu přístroji. Kdyby Sage věděla, že je sestra ve Willowbrooku, mohla by ji navštěvovat, nosit jí květiny, přáníčka a hračky. Viděla by ji a držela za ruce. Řekla by jí, že ať se děje cokoliv, pořád ji má ráda.

Jak mohla máma strčit svou vlastní dceru pod zámek? Copak milovat neznamená držet spolu v dobrém i zlém a vzájemně si pomáhat s překonáváním nesnází? Především od matek se očekává, že budou svoje děti bezpodmínečně milovat a chránit až do konce svých dní. Sage nikdy nezapomene na setkání s mámou Heather, když u nich poprvé zůstala přes noc – jak se jich ptala, jestli nechtějí objednat pizzu, a žertovala, že si stejně budou celou noc povídat o klucích. Jak ráno poletovala po kuchyni a připravovala míchaná vejce a palačinky a chtěla vědět, jestli si dají pomerančový džus nebo ovomaltinu. Tohle mámy dělají? Vyptávají se, co chcete k snídani? Sageina máma často zapomínala koupit obyčejný chléb a mléko.

Během let Sage samu sebe přesvědčila, že se jí máma začala odcizovat po Rosemaryině smrti. Tohle si namlouvala, aby jí nepuklo srdce. Ale dávno tomu nevěřila – obzvlášť teď, když se ukázalo, že Rosemary žije.

Pohlédla přes parkoviště autobusového nádraží. Silnice se pozvolně svažovala a šedá asfaltka protínala rozlehlé budovy, telefonní sloupy a elektrické dráty. Její oči přirozeně přeskočily Upper New York Bay a upřely se k panoramatu Manhattanu, kde se nad oceánem vznášela změť mrakodrapů jako Smaragdové město v Čaroději ze země Oz. Když byly s Rosemary malé, dost malé a nevinné na to, aby svět považovaly za bezpečné místo, tatínek je ujišťoval, že se město nikdy nepotopí, protože ho nad vodou drží pohádkové kouzlo a miliony jiskřících světel, přičarovaných kouzelnými hůlkami víl. Když táta o několik let později od rodiny odešel, Sage napadlo, jestli by ho nedokázala přičarovat zpátky. Každou noc zírala z okna své ložnice na vzdálené město a prosila víly a kohokoliv, kdo měl kouzla na starosti, aby ho přivedl domů. Nikdy to nezafungovalo.

Jak by se táta zachoval, kdyby věděl, co matka a Alan provedli? Zajímalo by ho to vůbec? Chápal by to? Anebo by zuřil? Kéž by mu to mohla říct! Třeba by jí pomohl s pátráním. Třeba by zase mohli být rodina, až by Rosemary našli. Silně se kousla do rtu. Na pohádky a kouzelná přání bylo pozdě. Otec odešel z nějakého důvodu, sám si vybral život bez nich. Ať už za tím stálo cokoliv, tohle se okecat nedá. Sage teď může udělat jediné – najít svoji sestru. Co se stane pak? Těžko říct.

Z transu ji probralo vrčení motoru. Zpoza rohu se na zastávku připlazil autobus pomalovaný graffiti. V ledovém vzduchu se vznášely výfukové plyny ze spálené nafty. Graffiti jí připomněla rozpadající se chodby pod plicním sanatoriem, kde se po stěnách rozlézala jména a loga gangů a pentagramy. Středoškoláci tam chodili popíjet a experimentovat s drogami a navzájem se strašili historkami o Úchylákovi. I bez těch zkazek nerada chodila do těchto chodeb, nemohla se zbavit dojmu, že se mohou každou chvíli zhroutit a pohřbít je zaživa. Ale poflakovali se tam všichni, tak ona s kamarádkami taky. Možná je autobus pokrytý graffiti špatné znamení. Ne. Takhle uvažovat nesmí. Nesmí připustit, aby se jí bláznivé teorie Heather a Dawn zadřely pod kůži.

Autobus zastavil u chodníku a brzdy zasyčely. Sage zahodila cigaretu, udusila ji dřevákem a zamířila k vozidlu. Pokud nikdo jiný nezjistí, co se stalo s Rosemary, udělá to sama. Vystoupala po schůdcích autobusu, podala obtloustlému řidiči jízdenku a vydala se dozadu, ramena shrbená, aby nevrazila do ostatních cestujících, ruce sepjaté před sebou, aby se nedotkla špinavých sedadel zalepených izolepou. Pod nohama jí křupaly odhozené obaly od jídla a zbytky svačin a vzduch páchl po vyčpělém cigaretovém kouři, naftě a moči.

Přibližně v polovině cesty uličkou mezi sedadly zachytila laškovný pohled chlápka s černým knírem, navlečeného v kožené bundě. Sjel ji očima od hlavy až k patě. Zamračila se na něho a odolávala pokušení ukázat mu zvednutý prostředník anebo ho schválně „nešťastnou náhodou“ praštit loktem do obličeje. Pozornost opačného pohlaví pro ni nebyla nic nového. Byla zvyklá, že si chlapci a muži nejprve prohlíželi její tělo, než vzali na vědomí obličej a nazrzlé blond vlasy a přesvědčili se, že jí k dokonalosti vůbec nic nechybí. Za běžných okolností jí to nevadilo, tedy pokud nebyli tak staří, že by mohli být jejími otci, anebo nevypadali jako zdravotní riziko, ale dnes si pod tíhou mužských očí připadala jako kořist. Možná už měla plné zuby lidí, kteří se domnívají, že druhé sbalí pouhým úsměvem a pak je odhodí jako smetí. Jako máma odvrhla tátu. Jako Noah odkopl ji. Jako se máma a Alan zbavili Rosemary. Došla úplně dozadu a schoulila se na sedadle u okna. Přemáhala pláč. Tenhle pocit nesnášela, tu nenávist ke každému a ke všemu.

Zatímco ostatní pasažéři nastupovali a hledali místa k sezení, zírala z okna ven, kde se naducané sněhové vločky snášely na popraskaný chodník. Ve chvíli, kdy se všichni usadili a autobus se odlepil od chodníku, zvedl se vítr, sněžení zesílilo a sníh rychle zasypával budovy a cesty. Ať už je její sestra kdekoliv, Sage doufala, že nečelí sněhové bouři.

Opět si v duchu vyčinila za to, že se pořádně neoblékla. Jak může v tomhle počasí pomáhat s pátráním, když má na sobě minisukni a dřeváky? Ještě že si vzala sedláckou blůzu s dlouhými rukávy a háčkovanou vestu, byť neposkytují moc tepla. Za všechno může ta ukrutná kocovina. Kdyby jí nebylo tak špatně a nebyla rozčilená, vzpomněla by si, že je zima, a oblékla by si kalhoty do zvonu a obula pořádné boty, místo aby na sebe hodila hadříky, ve kterých pařila v baru. A na cestu by si přibalila svačinu a něco k pití. Houpání autobusu jejímu žaludku samozřejmě nepomohlo, stejně jako sezení vzadu, kdy si v každé zatáčce připadala, jako by visela na konci obřího kyvadla. Cesta do Willowbrooku naštěstí trvala jen půl hodiny. Poslední, co potřebovala, bylo se pozvracet.

Za zaprášenými okny autobusu uháněly obytné domy a výkladní skříně, schované za auty zaparkovanými v souvislých řadách. Kolem svištěly náklaďáky a další vozidla, rozstřikující kolem sebe špinavou břečku. Následovalo obchodní centrum a kosmetický salon, prodejna koberců, pekárna a železářství. Pod markýzou před obchodem s potravinami stála skupinka chlapců ve stejných bundách, pozorovali provoz a tvářili se znuděně. Vypadali jako Bay Boys, gang, který vlastně gangem ani moc nebyl, protože neměli rajón a nikdy nebojovali s ostatními partami, ale napadali prostitutky ve West Village. Někteří lidé tvrdili, že i Úchylák útočí na prostitutky.

Lidé stále pátrají v lesích po ostatcích ztracených dětí.

Sevřel se jí žaludek. Přemítat o Úchylákovi nemá smysl, je to ztráta času a energie. Položila kabelku na prázdné sedadlo vedle sebe, opřela se o okno a zavřela oči. Snažila se nevnímat houpání vozidla a odporné pachy. Co by dala za to, kdyby byla v obchoďáku s Heather a Dawn, smála se, dělala si legraci z lidí a nudila se. Místo toho byla sama a vystrašená kvůli myšlenkám, které jí nasadily do hlavy. Ale na sebelítost teď neměla čas. Musela vymyslet, co řekne lidem ve Willowbrooku, aby jí dovolili pomáhat s pátráním. Přesvědčit je, že je Rosemaryina sestra, bude hračka – jsou jednovaječná dvojčata se stejně nazrzlými světlými vlasy, vysokými lícními kostmi a stříbřitě modrýma očima s fialovými flíčky. Ledaže by se Rosemary změnila. Ledaže by ji šest let, kdy byla zavřená v ústavu, zbavilo někdejšího půvabu a jasu.

Pokaždé když autobus zastavil, aby někoho vyložil nebo nabral, sebou Sage škubla a vykoukla z okna, aby zjistila, kde jsou. Srdce jí splašeně tlouklo. Sledovala, jak lidé vystupují z autobusu a kráčejí po zasněžených chodnících, všichni připraveni začít další všední den – chystají se nakupovat anebo si dopřát mimózu a pozdní snídani s přáteli, vlečou se domů, unavení z noční šichty, zastaví se za nemocnou tetou –, a úplně obyčejně jim záviděla. Toužila být jednou z nich, i kdyby to znamenalo žít sama jenom se starou kočkou. Hlavně být někdo jiný, a ne nemilovaná holka, která se vypravila do blázince, aby našla ztracenou sestru.

Zavřela oči, aby nic a nikoho neviděla, a snažila se nemyslet moc dopředu. Nejlepší způsob, jak se vypořádat s tím, co ji čeká, bude postupovat krok za krokem, a ne si představovat všechno, co by se mohlo zvrtnout. Ale čím častěji autobus zastavoval a blížili se k Willowbrooku, tím pociťovala větší tíseň. Možná měla počkat, dokud nenajde někoho, kdo by byl ochoten jet s ní. Třeba měla Noaha požádat o doprovod, přestože ji podváděl s Yvette. Ne, kdepak, ten by jí to vymlouval – a stejně by mu nemohla věřit. Kromě toho momentálně nevěřila ani sama sobě. Mohla by ho vzít zpátky. Obzvlášť teď, když se cítila tak zranitelná. Tohle musí zvládnout sama, neměla totiž na výběr. Na to, aby hodila zpátečku, už bylo příliš pozdě.

Po několika zastávkách zůstal ve voze jen řidič a asijský pár, oba manželé zatvrzele zírali z okna. Před odjezdem z poslední zastávky před Willowbrookem šofér zavřel dveře a pohlédl na ni prostřednictvím dlouhého zrcátka, visícího mu nad hlavou.

„Vy jedete do Willowbrooku?“ křikl a podíval se na Sage.

Asijský pár se k ní také otočil a jejich obličeje byly prosty jakýchkoliv emocí.

„Ano,“ přikývla, „jedu.“

„Dobře,“ ucedil řidič, „jenom si to ověřuju.“ Po těch slovech zavřel dveře a odlepil vůz od chodníku.

Sage se napřímila a zahleděla se ven. Byla ve střehu a chvěla se nervozitou. Autobus minul několik bloků, potom odbočil a ploužil se po dlouhé jednosměrné ulici a kolem velké hnědé cedule s nápisem: STÁTNÍ ŠKOLA WILLOWBROOK. Projel bránou, jejíž křídla visela na pilířích, a aby zůstala otevřená, byla připevněná řetězy s visacími zámky, připoutanými k silným sloupkům. Vedle brány seděl ve strážnici velikosti skříně uniformovaný strážný, četl si časopis a kouřil cigaretu. Po krátkém pohledu na autobus mávl směrem k areálu školy.

Sage sevřela ruce v pěst a klouby na rukou jí zbělely. Brána, strážný… Willowbrook spíš vypadal jako vězení než jako škola. Možná je dobře, že přijela sama. Nebyla by schopná vyrovnat se s úzkostí nebo obavami někoho jiného. Sotva zvládla své vlastní.

Autobus jel po úzké příjezdové cestě a zdálo se, jako by po ní kodrcal celou věčnost. Míjel členité louky pokryté sněhem a husté lesy se zamrzlými potoky. Chumelenice konečně ustala, ale jehličnany se prohýbaly pod tíhou těžkého mokrého sněhu, který obalil i holé větve javorů a dubů. Trojice jelenů zvedla hlavu, aby se podívala na projíždějící autobus, švihla ocasy a pak se vrátila k hrabání. Potřebovali se dostat k trávě pod závějí. Ta scéna připomněla Sage vánoční pohlednici, něco, co vidíte, když jedete k prarodičům na zimní prázdniny – všechno je světlé, klidné a mírumilovné. Ostrý kontrast k temnotě uvnitř její hlavy. Vzpomněla si na tátu, jak často mluvil o tom, že jednou postaví loveckou chatu v divočině. Kéž by tu teď s ní byl! Kéž by věděl, jak moc ho s Rosemary potřebují. Určitě by jim pomohl. Ledaže by si svůj sen splnil a postavil si chatu někde v lesích. Ledaže by si zařídil zcela nový život.

Ze zoufalství vyzkoušela bláznivý trik, kterým se s Rosemary bavily, když byly malé: navzájem si posílaly myšlenky a snažily se uhodnout, na co ta druhá myslí. Nikdy to nefungovalo, přesto to nyní vyzkoušela a úporně se soustředila, aby poslala otci vzkaz. Modlila se, aby ji slyšel nebo nějak vycítil její tíseň.

Potřebujeme tě, tati. Teď tě potřebujeme mnohem víc než kdy jindy. Prosím, hledej nás!

Bylo to pošetilé, ale nestarala se o to.

Lesy zřídly a vystřídaly je rozlehlé trávníky s promyšleně vysázenými stromy a sestříhanými keři. V dálce na břehu zamrzlého potoka rostly vrby a jejich dlouhé holé pruty dosahovaly až na zem. Následovala řada čtyřpatrových cihlových budov po obou stranách silnice, postavených ve tvaru písmene U, s černými čísly v bílých kroužcích na každém křídle. Před budovami byly na dvorcích rozesety vesele natřené lavičky, houpačky, kolotoče a prolézačky, vše pokryté chuchvalci sněhu. Ale venku si nehrály žádné děti. Žádní učitelé nehlídali o přestávkách ani nevedli skupinky žáků na procházku. Muž, který odhazoval chodník – kupodivu bez kabátu a rukavic –, se zastavil, aby se podíval na projíždějící autobus. Jinak celé místo vypadalo opuštěně.

Sage si nebyla úplně jistá, co očekávala anebo co doufala, že tu najde. Možná pátrací četu v oranžových vestách a se záchranářskými psy na vodítku, policejní vozy a helikoptéry a dobrovolníky na koních mířících do lesa. Určitě si nepředstavovala vetché budovy se zamřížovanými okny a zarostlými dvorky. Dokonce ani ploty s ostnatým drátem a uniformované stráže. Ale Willowbrook vypadal spíš jako univerzitní kampus, kde se o každého postarali a člověk tam mohl najít klid a mír, než jako vězení. Možná tu s Rosemary dobře zacházeli. Třeba si tu našla přátele, někoho, kdo ji miloval a pečoval o ni. Možná byla dokonce šťastná – nebo aspoň tak šťastná, jak může být člověk zavřený v ústavu. Až Sage vejde dovnitř, s trochou štěstí se dozví, že její sestru už našli a nic se jí nestalo. Ztratila se v lese nebo se pokusila utéct, ale teď je v bezpečí svého pokoje a pochutnává si na misce své oblíbené vanilkové zmrzliny. Sage se pohodlně opřela o sedadlo a vydechla úlevou. Ať už se přihodilo cokoliv, Willowbrook aspoň není tak hrozný, jak se obávala.

Pak se objevila šestiposchoďová budova, která se vynořila jako starobylá loď z ledové mlhy, s černou střechou a cihlovými křídly po obou stranách osmihranné rotundy, zdobené neskutečně vysokou bílou kupolí, mizící v nízkých šedých mracích. Když autobus budovu objel, uviděla další křídlo, ještě delší než ostatní, a uvědomila si, že celek vypadá jako obrovský kříž. Z mnoha černých střech trčely komíny – bylo jich víc, než dokázala spočítat – jako dřevěné hrací kostky poházené na polici. Následovala další stavení podobná temným zjevením, z nichž mnohá vyhlížela jako obchody, garáže nebo skladiště. A všude, kam se podívala, stály další budovy ve tvaru písmene U s čísly a další odbočky vedoucí k nim. Některé obklopovaly vysoké ploty, aby se lidé nedostali dovnitř – nebo ven. Těžko říct, co platilo víc. Autobus zpomalil a ona si všimla, že ve sněhu leží ztracená bota a něco, co vypadalo jako zmuchlané kalhoty. Na pažích jí naskočila husí kůže. Možná že v případě míst, jako je Willowbrook, zdání klame.

Autobus zastavil před hlavním vchodem do budovy ve tvaru kříže a brzdy zasyčely. Na ceduli nad dvoukřídlými dveřmi stálo: SPRÁVNÍ BUDOVA. Asijští manželé se zvedli a chystali se vystoupit, muž trpělivě čekal, až žena projde jako první. Sage se nervózně zhluboka nadechla a sebrala odvahu. Teď nebo nikdy.

Aniž odtrhla zrak od okna, natáhla se pro kabelku položenou na vedlejším sedadle a hlavou jí blesklo, jestli by si neměla zapálit, než půjde dovnitř. Ale ruka přistála na prázdné kožence. Kabelka byla pryč. Sakra! Mělo ji to napadnout. Měla nechat oči otevřené aspoň ve chvílích, kdy autobus zastavoval v pochybnějších čtvrtích. Okamžitě se podívala na podlahu a pátrala po kabelce pod sedadly. Třeba sklouzla, když vůz zabrzdil. Ale nebyla tam. Kráčela uličkou a nakukovala pod každé sedadlo.

„Nějaký problém, slečno?“ zeptal se řidič.

„Někdo mi sebral kabelku.“

Šofér obrátil oči ke stropu, zatáhl za ruční brzdu a šel jí na pomoc.

Table of Contents

PRVNÍ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA