Agatha Christie

Smrt

posluhovačky

Kalibr

Přeložila Veronika Volhejnová

Mrs McGinty’s Dead

Copyright © 1952 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

AGATHA CHRISTIE, POIROT, the Agatha Christie Signature

and the AC Monogram Logo are registered trademarks

of Agatha Christie Limited in the UK and elsewhere. 

All rights reserved.

This edition was published in 2023.

Translation entitled SMRT POSLUHOVAČKY

Copyright © 2023 Agatha Christie Limited. All rights reserved.

ISBN 978-80-242-9361-5

Obsah

PRVNÍ KAPITOLA

DRUHÁ KAPITOLA

TŘETÍ KAPITOLA

ČTVRTÁ KAPITOLA

PÁTÁ KAPITOLA

ŠESTÁ KAPITOLA

I.

II.

III.

SEDMÁ KAPITOLA

I.

II.

III.

OSMÁ KAPITOLA

I.

II.

DEVÁTÁ KAPITOLA

I.

II.

DESÁTÁ KAPITOLA

JEDENÁCTÁ KAPITOLA

DVANÁCTÁ KAPITOLA

I.

II.

III.

TŘINÁCTÁ KAPITOLA

ČTRNÁCTÁ KAPITOLA

I.

II.

III.

IV.

PATNÁCTÁ KAPITOLA

I.

II.

ŠESTNÁCTÁ KAPITOLA

SEDMNÁCTÁ KAPITOLA

OSMNÁCTÁ KAPITOLA

I.

II.

DEVATENÁCTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ PRVNÍ KAPITOLA

DVACÁTÁ DRUHÁ KAPITOLA

I.

II.

III.

DVACÁTÁ TŘETÍ KAPITOLA

I.

II.

III.

DVACÁTÁ ČTVRTÁ KAPITOLA

I.

II.

DVACÁTÁ PÁTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ ŠESTÁ KAPITOLA

DVACÁTÁ SEDMÁ KAPITOLA

Epilog

PETERU SAUNDERSOVI

s vděčností za jeho laskavost vůči autorům

PRVNÍ KAPITOLA

Hercule Poirot vyšel z restaurace Vieille Grand’mère do ulic Soho. Zvedl si límec kabátu, spíš z obezřetnosti než z nutnosti, protože noc nebyla studená. „Ale v mém věku už člověk raději neriskuje,“ zdůvodnil by to Poirot.

V očích se mu zračilo ospalé, zadumané potěšení. Escargots de la Vieille Grand’mère byly vynikající. To byl skutečný objev, tahle maličká ošuntělá restaurace. Hercule Poirot si zvolna olízl rty jako dobře nakrmený pes. Vytáhl z kapsy kapesník a opatrně si osušil nádherný knír.

Ano, navečeřel se rozhodně dobře… a co dál?

Projíždějící taxi lákavě zpomalilo. Poirot zaváhal, ale nakonec ho nezastavil. Proč by to dělal? Už tak dorazí domů příliš brzo na to, aby mohl jít spát.

„Věčná škoda, že člověk může jíst jen třikrát denně…“ broukl si Poirot pod kníry.

Odpolední čaj byl totiž věc, na kterou si nikdy nezvykl. „Pokud člověk o páté hodině svačí,“ vysvětloval to, „pak v čase večeře nejsou jeho žaludeční šťávy náležitě připraveny. A večeře je tím nejdůležitějším jídlem dne, na to nezapomínejme!“

Ani ranní káva nebyla nic pro něj. Ne, čokoláda a croissanty k snídani, déjeuner pokud možno ve dvanáct třicet, avšak rozhodně nejpozději v jednu, a konečně vrchol dne: le dîner!

To byly pro Hercula Poirota hlavní události dne. Odjakživa bral svůj žaludek vážně, a teď ve stáří za to sklízel odměnu. Jídlo už nebylo jen fyzické potěšení, ale také intelektuální výzkum. Mezi jídly totiž strávil poměrně dost času vyhledáváním a zaznamenáváním možných nových zdrojů chutné potravy. La Vieille Grand’mère byla výsledkem jedné takové výpravy, a právě obdržela od Hercula Poirota gastronomickou pečeť kvality.

Ale bohužel bylo teď ještě třeba nějak vyplnit zbytek večera.

Hercule Poirot si povzdechl.

„Kdyby tu tak jen byl ce cher Hastings…“ pomyslel si.

S potěšením se zabral do vzpomínek na starého přítele.

„Můj první přítel v této zemi – a dodnes můj přítel nejmilejší. Je pravda, že mě mnohokrát a mnohokrát rozčílil. Ale proč na to teď vzpomínat? Ne, vybavuji si jen jeho nevěřícný úžas, jeho ohromením otevřená ústa, s nimiž oceňoval mé nadání – to, jak snadno jsem ho dokázal oklamat, aniž bych vyslovil jediné nepravdivé slovo, jeho zmatení a pak nesmírný údiv, když konečně pochopil pravdu, která mně byla po celou dobu jasná. Ce cher, cher ami! Ano, rád se předvádím, to je a vždy byla má slabost. To Hastings nikdy nedokázal pochopit. Ale pro muže mých schopností je skutečně nezbytné chovat obdiv sám k sobě – a k tomu jsou nutné podněty zvenčí. Nemohu, opravdu nemohu sedět celý den v křesle a přemítat o tom, jak jsem obdivuhodný. K tomu je třeba společnosti jiného člověka. Je třeba mít – jak se dnes říká – ozvučnou desku.“

Hercule Poirot s povzdechem zabočil na Shaftesbury Avenue.

Má přejít na druhou stranu, zamířit na Leicester Square a večer strávit v kině? Mírně se zachmuřil a zavrtěl hlavou. Filmy ho ve valné většině rozčílily svou nedotaženou zápletkou, nelogickými postupy a dokonce i prací kamery, kterou jiní tak chválili, ale Poirotovi často připadala pouze jako snaha snímat scény a předměty tak, aby se co nejméně podobaly skutečnosti.

Hercule Poirot došel k názoru, že dnes je všechno příliš umělecké. Pryč je láska k řádu a metodě, kterých si on sám tak váží. A jemné detaily už neocení vůbec nikdo. V módě jsou scény plné násilí a hrubé brutality, a Poirota jako bývalého policistu brutalita nudila. V mládí viděl hrubé brutality víc než dost. Byla spíš pravidlem než výjimkou. Považoval ji za unavující a neinteligentní.

„Je to prostě tak,“ uvažoval Poirot a zamířil k domovu, „že už do moderního světa nezapadám. A jsem stejným nevolníkem jako ostatní lidé, jen na vyšší úrovni. Moje práce mě zotročila úplně stejně, jako jejich práce zotročuje je. Když přijde volný čas, nemají ho čím vyplnit. Finančník na odpočinku se dá na golf, malý obchodníček sází na zahrádce cibulky a já jím. Jenže to už jsme zase tam, kde jsme byli. Člověk může jíst jen třikrát denně. A to volno mezitím je dlouhé.“

Minul trafiku a přejel pohledem po vystavených novinách.

„Rozhodnutí v případu McGintyová. Rozsudek.“

Nezaujalo ho to. Neurčitě se rozpomněl, že o tom v novinách četl kratičký článek. Nebyla to nijak zajímavá vražda. Nějaká chudá stará žena dostala ráno ránu do hlavy pro pár liber. Další taková dnešní zbytečná, hrubá brutalita.

Poirot zahnul na nádvoří činžovního domu, kde bydlel. Jako vždycky ho ten pohled potěšil. Na svůj domov byl pyšný. Nádherná symetrická budova. Výtah ho vyvezl do třetího patra, kde měl velký luxusní byt s dokonale naleštěnými chromovými kohoutky, hranatými křesly a přísně obdélníkovými ozdobami. Opravdu by se dalo říct, že v celém bytě se nenajde jediná křivka.

Odemkl si a vstoupil do bílé čtvercové haly. Jeho sluha George mu tiše vyšel vstříc.

„Dobrý večer, pane. Čeká tu na vás jistý – džentlmen.“

Obratně pomohl Poirotovi z kabátu.

„Skutečně?“ Poirotovi neunikla kratičká pauza před slovem džentlmen. George byl snob a tudíž odborník.

„Jak se jmenuje?“

„Jistý pan Spence, pane.“

„Spence.“ To jméno Poirotovi zatím nic neříkalo. Přesto věděl, že by mělo.

Zastavil se na chviličku před zrcadlem, aby si upravil knír k dokonalosti. Pak otevřel dveře do obývacího pokoje a vstoupil. Z jednoho z velkých hranatých křesel se zvedl muž.

„Dobrý večer, pane Poirote. Doufám, že si na mě vzpomínáte. Je to už dávno… Superintendent Spence.“

„Ale jistě.“ Poirot mu vřele stiskl ruku.

Superintendent Spence od policie v Kilchesteru. Ano, to byl skutečně zajímavý případ… a jak Spence správně říkal, je to už dávno…

Poirot se začal svého hosta vyptávat na občerstvení. Grenadinu? Crème de menthe? Benediktinku? Crème de cacao?…

V té chvíli vstoupil George s podnosem, na kterém stála láhev whisky a sifon. „Nebo byste raději pivo, pane?“ zeptal se návštěvníka polohlasem.

Mohutná zarudlá tvář superintendenta Spence se rozzářila.

„Pro mě pivo,“ kývl.

George už zase Poirota ohromil svými schopnostmi. On sám neměl tušení, že se v bytě pivo vůbec nachází, a připadalo mu nepochopitelné, že by mu někdo dal přednost před sladkým likérem.

Když před Spencem stála napěněná sklenice, Poirot si nalil malou skleničku crème de menthe.

„Je to od vás nesmírně milé, že jste mě vyhledal,“ začal. „Nesmírně. Přijel jste z –?“

„Z Kilchesteru. Za šest měsíců odcházím na odpočinek. Měl jsem na něj vlastně nárok před osmnácti měsíci, požádali mě ale, abych ještě zůstal, a tak jsem to udělal.“

„To bylo od vás moudré,“ kývl Poirot procítěně. „Skutečně velice moudré…“

„Myslíte? Já nevím. Nejsem si tak jistý.“

„Ano, ano, bylo to od vás moudré,“ trval na svém Poirot. „Neumíte si představit, co to je, ty dlouhé hodiny ennui.“

„Ale já budu mít v důchodu dost co dělat. Loni jsme se přestěhovali do nového domu. Je u něj pořádná zahrada, ale trestuhodně zanedbaná. Ještě jsem se k ní pořádně nedostal.“

„Aha, ano, vy jste z těch, kdo zahradničí. Já jsem kdysi zkoušel žít na venkově a pěstovat dýně. Neuspěl jsem. Nemám na to povahu.“

„Tak tedy jednu moji loňskou dýni byste měl vidět,“ chopil se toho nadšeně Spence. „Úplný obr! A ty růže! Růže mám rád. Budu tam mít –“ Odmlčel se v polovině věty.

„Ale o tom jsem mluvit nepřišel.“

„Ne, ne, přijel jste navštívit starého známého – to je od vás laskavé. Vážím si toho.“

„Bohužel nejen to, pane Poirote. Budu upřímný, něco od vás chci.“

Poirot taktně ztišil hlas.

„Na tom domě snad vázne hypotéka? Potřeboval byste půjčku –“

Spence mu zděšeně skočil do řeči.

„Dobrý Bože, to ne, nic takového! O peníze nejde!“

Poirot omluvně zamával rukama.

„Žádám vás tisíckrát za prominutí.“

„Já vám to řeknu rovnou – je to ode mě hrozná drzost, přijít za vámi s něčím takovým. Nepřekvapilo by mě, kdybyste mě hnal svinským krokem.“

„Nikam vás nepoženu,“ ujistil ho Poirot. „Ale pokračujte.“

„Jde o ten případ McGintyová. Možná jste o tom něco četl?“

Poirot zavrtěl hlavou.

„Valnou pozornost jsem tomu nevěnoval. Paní McGintyová – stará žena v nějakém obchodě nebo v domě. A je mrtvá, ano. Jak zemřela?“

Spence na něj vytřeštil oči.

„Propána!“ zvolal. „Tohle mi připomnělo… To je neuvěřitelné. Až doteď mě to vůbec nenapadlo.“

„Prosím?“

„Nic, jen taková dětská hra. Hrávali jsme to jako malí. Všichni se postavili do řady a postupně jsme se ptali a odpovídali si. První začal: ,Paní McGintyová je mrtvá!‘ ,Jak umřela?‘ ,Na jednom koleni jako já.‘ A potom znovu: ,Paní McGintyová je mrtvá.‘ ,Jak umřela?‘ ,S rukou dopředu jako já!‘ A tak jsme tam všichni klečeli na jednom koleni a s vystrčenou rukou, a pak přišlo to hlavní: ,Paní McGintyová je mrtvá!‘ ,Jak umřela?‘ ,TAKHLE!‘ A ten první v řadě se skácel na stranu a všichni jsme popadali jako kuželky!“ Spence se při té vzpomínce hlasitě rozchechtal. „To byly časy!“

Poirot zdvořile čekal. Tohle byla jedna z těch chvil, kdy Angličanům nerozuměl, přestože v zemi strávil polovinu života. On sám v dětství hrával cache cache, ale nijak netoužil o tom mluvit a vlastně ani přemýšlet.

Když se Spence vzpamatoval, Poirot mírně unaveným tónem zopakoval: „Tak jak zemřela?“

Spence smích rychle přešel. Už se choval zase normálně.

„Dostala ránu do zátylku nějakým ostrým těžkým předmětem. Zmizely její úspory, asi třicet liber v hotovosti, a její pokoj byl vzhůru nohama. Žila sama v malém domku, jen s jedním nájemníkem. Jmenoval se Bentley. James Bentley.“

„Aha, ano, Bentley.“

„Žádné stopy vloupání se nenašly. Ani okna, ani zámek u dveří nebyly otevřené násilím. Bentley na tom byl špatně. Přišel o práci a dlužil nájem za dva měsíce. Peníze byly nalezeny schované pod kamenem vzadu za domkem. Bentley měl zakrvácený rukáv od kabátu a našel se na něm vlas – stejná krevní skupina a správný vlas. Podle své první výpovědi se k tělu nepřiblížil, takže náhodou se to tam dostat nemohlo.“

„Kdo ji našel?“

„Pekař přivezl chleba. Zrovna to byl den, kdy dostával zaplaceno. Otevřel mu James Bentley a řekl, že už klepal na dveře ložnice paní McGintyové, ale že mu neodpovídá. Pekaře napadlo, že se jí možná udělalo zle, a tak přivedli sousedku, aby se šla nahoru podívat. Paní McGintyová v ložnici nebyla a v posteli nespala, ale pokoj byl hrozně rozházený a prkna na podlaze vypáčená. Pak je napadlo podívat se do salonu. Paní McGintyová tam ležela na podlaze a sousedka začala ječet, div si hlasivky neztrhala. Nato samozřejmě zavolali policii.“

„A nakonec byl Bentley zatčen a postaven před soud?“

„Ano, přišlo to před porotu včera. Bylo to rychlé. Porota se dnes ráno radila pouhých dvacet minut. Výrok: Vinen. Odsouzen k smrti.“

Poirot kývl.

„A po tomto rozsudku jste sedl do vlaku a přijel jste do Londýna za mnou. Proč?“

Superintendent Spence hleděl do piva a prstem zvolna přejížděl dokola po okraji sklenice.

„Protože si myslím, že to neudělal…“ odpověděl.

DRUHÁ KAPITOLA

Chvilku bylo ticho.

„Přijel jste za mnou –“

Poirot větu nedokončil.

Superintendent Spence vzhlédl. Obličej měl zarudlejší než předtím. Byla to typická venkovská tvář, bez výrazu, ovládaná, s mazanýma, ale upřímnýma očima. Byl to obličej muže jasných zásad, který se nikdy netrápil pochybnostmi o sobě samém ani neváhal nad tím, co je správné a co špatné.

„Už jsem u policie hodně dlouho,“ začal. „Mám značné zkušenosti a zažil jsem už skoro všechno. Myslím, že dokážu lidi docela dobře posoudit. Řešil jsem za ta léta několik případů vraždy – některé jednoznačné, některé tak moc ne. Jeden případ znáte i vy sám, pane Poirote –“

Poirot kývl.

„Tam to bylo těžké. Nebýt vás, možná jsme pravdu ani nezjistili. Ale nakonec jsme ji objevili – a nebylo o ní pochyb. A totéž platí o těch ostatních, o kterých nevíte. Byl tady Whistler, ten to u soudu schytal – a zasloužil si to. Pak ti chlapi, co zastřelili starého Gutermana. Nebo Verall se svým arzenikem. Tranter z toho vyvázl – ale ten to určitě udělal. Paní Courtlandová – ta měla štěstí – její manžel byl násilník a zvrhlík a porota ji s ohledem na to osvobodila. Nebyla to spravedlnost – jen sentiment. Člověk se musí smířit s tím, že se něco takového tu a tam stane. Občas není dost důkazů, občas zasáhne sentiment, občas se vrahovi povede porotu převézt – to poslední se moc často nestává, ale stát se to může. Někdy je to chytrý zásah obhájce – anebo to prokurátor vezme za špatný konec. Ano, spoustu takových věcí jsem viděl. Ale – ale –“

Spence důrazně zvedl ukazováček.

„Nikdy jsem neviděl – aspoň já osobně ne –, aby nevinného člověka pověsili za něco, co neudělal. A ani to vidět nechci, pane Poirote.

Rozhodně ne v téhle zemi,“ dodal ještě.

Poirot si ho chvilku měřil.

„A domníváte se, že to teď uvidíte. Ale proč –“

Spence ho přerušil.

„Něco z toho, co se chystáte říct, vím i sám. Řeknu vám to, ani se nemusíte ptát. Ten případ přidělili mně. Můj úkol byl sebrat všechny důkazy o tom, co se stalo. To jsem taky poctivě udělal. Shromáždil jsem všechna fakta, která jsem shromáždit mohl. A veškeré stopy ukazovaly jedním směrem – k jedné osobě. Když jsem je měl pohromadě, předložil jsem je svému nadřízenému. Dál už to nebyla moje věc. Případ šel k prokurátorovi a závěr byl na něm. Rozhodl se Jamese Bentleyho stíhat – a vzhledem k důkazům ani nic jiného udělat nemohl. Jamese Bentleyho pak zatkli a obvinili, postavili před soud a shledali vinným. Vzhledem k důkazům ani nic jiného udělat nemohli. A důkazy porota brát v úvahu musí. Ostatně bych řekl, že o svém rozhodnutí ani nepochybovali. Podle mě byli o jeho vině všichni upřímně přesvědčení.“

„Ale vy – vy ne?“

„Ne.“

„Proč?“

Superintendent Spence povzdechl a zamyšleně si zamnul velkou rukou bradu.

„Já nevím. Chci říct, nemůžu vám uvést žádný důvod – žádný konkrétní důvod. Řekl bych, že v očích poroty vypadal jako vrah, ale v mých ne – a já vím o vrazích mnohem víc než oni.“

„Ano, ano. Vy jste odborník.“

„Víte, především nebyl domýšlivý. Vůbec ne. A to podle mých zkušeností vrazi obvykle jsou. Vždycky jsou sami se sebou hrozně spokojení. Vždycky si myslí, že vás vodí za nos. Vždycky jsou si jistí, že to celé navlékli ohromně chytře. A dokonce i když už sedí na lavici obžalovaných a musejí vědět, že jsou v tom až po uši, pořád ještě z toho mají nějaké zvrácené potěšení. Jsou ve světle reflektorů. Jsou středem pozornosti. Hrají hlavní roli – možná poprvé v životě. Jsou – no – prostě domýšliví!“

To poslední slovo Spence pronesl jako konečný verdikt.

„Chápete jistě, jak to myslím, pane Poirote.“

„Chápu to velmi dobře. A ten James Bentley – ten takový nebyl?“

„Ne. Ten byl – ten byl bez sebe strachy. Byl bez sebe strachy od samého začátku. Dost lidí v tom vidí důkaz, že je vinen, já ale ne.“

„Ano, v tom s vámi souhlasím. Jaký on je, ten James Bentley?“

„Třiatřicet let, středně vysoký, nažloutlá pleť, nosí brýle –“

Poirot ho zarazil.

„Ne, nemyslím fyzicky. Jaká osobnost to je?“

„Aha, takhle.“ Superintendent Spence o tom chvilku přemýšlel. „Takový dost nepříjemný chlapík. Nervózní chování. Nedokáže se vám podívat zpříma do očí. Mžourá na vás tak divně ze strany. To je před porotou vůbec to nejhorší. Občas se krčí a občas útočí. Vzteká se, ale slabošsky.“

Odmlčel se a pak konverzačním tónem dodal:

„Vlastně je to takový strašpytel. Měl jsem bratrance, který se choval hodně podobně. Když se tyhle typy dostanou do nepříjemné situace, začnou vykládat hloupé lži, které jim nikdo nemůže věřit.“

„Moc přitažlivě zrovna nepůsobí, ten váš James Ben-
tley.“

„Taky není. Rád ho nemůže mít nikdo. Ale přesto ho nechci vidět viset.“

„A myslíte, že ho pověsí?“

„Nevím, proč by neměli. Jeho obhájce se možná odvolá – ale bude to na velmi chabém podkladě, nejspíš něco technického, a nemyslím si, že by měl šanci uspět.“

„Má dobrého obhájce?“

„Na základě Zákona o obhajobě chudých mu přidělili mladého Graybrooka. Řekl bych, že se tomu věnoval svědomitě a dělal, co se dalo.“

„Takže proces byl spravedlivý a porota složená z jeho spoluobčanů ho odsoudila.“

„Přesně tak. Dobrá průměrná porota. Sedm mužů, pět žen – samí slušní rozumní lidé. Soudce byl starý Stanisdale. Ten je úzkostlivě spravedlivý a předsudkům nepodléhá.“

„Takže z hlediska zákona si James Bentley nemá na co stěžovat?“

„Jestli ho pověsí za něco, co neudělal, tak má dost dobrý důvod si stěžovat!“

„To máte pravdu.“

„A ten případ proti němu byl můj případ – já jsem posbíral důkazy a dal je dohromady – a na základě toho případu a těch důkazů ho odsoudili. A mně se to nelíbí, pane Poirote, vůbec se mi to nelíbí.“

Hercule Poirot se dlouze zadíval superintendentu Spenceovi do rudé rozčilené tváře.

„Eh bien,“ řekl. „Co tedy navrhujete?“

Spence se zatvářil rozpačitě.

„Myslím, že už je vám jasné, co přijde. Bentleyho případ je uzavřený. Já už dělám úplně na něčem jiném – na zpronevěře. Ještě dneska večer musím odjet do Skotska. Nejsem pánem svého času.“

„A já – ano?“

Spence rozpačitě kývl.

„Pochopil jste to správně. Určitě to ode mě považujete za hroznou drzost, ale mě žádné jiné východisko nenapadlo. Co jsem tenkrát mohl, to jsem udělal. Prozkoumal jsem každou možnost a nikam jsem se nedostal. A jsem přesvědčený, že bych se dál nedostal ani teď. Ale kdoví, s vámi je to možná jiné. Vy se na věci díváte – promiňte, že to tak říkám – takovým zvláštním způsobem. Možná že se na ně dokážete tak podívat i v tomhle případě. Protože jestli James Bentley nevraždil, tak to udělal někdo jiný. Tu ránu do hlavy si sama nezasadila. Třeba přijdete na něco, co mně ušlo. Není vůbec důvod, proč byste se do toho měl pouštět, a je ode mě strašná drzost, že o něčem takovém vůbec mluvím, ale je to prostě tak. Přišel jsem za vámi, protože nevím, co jiného bych mohl udělat. Ale jestli se vám do toho nechce – a nevím, proč by mělo –“

Poirot mu skočil do řeči.

„Ale ano, jisté důvody by tu byly. Mám volný čas, příliš mnoho volného času. A zaujal jste mě – ano, opravdu velice jste mě zaujal. Je to výzva pro malé šedé buňky v mém mozku. A kromě toho si vás vážím. Vidím vás za půl roku na zahradě, řekněme jak sázíte růžové keře – a nesázíte je s takovým potěšením, jak byste měl, protože někde v hlavě vás pořád trápí nepříjemný pocit, vzpomínka, kterou se pokoušíte zahnat. To bych vám nepřál, příteli. A konečně –“ Poirot se narovnal a rázně pokýval hlavou, „je to otázka principu. Pokud člověk nespáchal vraždu, neměl by viset.“ Odmlčel se a pak dodal: „Ale co když ji přece jen zabil?“

„V tom případě se o tom nesmírně rád nechám přesvědčit,“ prohlásil Spence.

„A dvě hlavy jsou lepší než jedna? Voilà, jsme tedy dohodnuti. Co nejrychleji se té věci ujmu. Je zjevné, že nesmíme ztrácet čas. Stopa už vychladla. Paní McGintyová byla zabita – kdy?“

„Loni v listopadu, dvaadvacátého.“

„Tak se tedy do toho okamžitě pustíme.“

„Mám s sebou své poznámky k případu, předám vám je.“

„Dobře. Zatím potřebujeme jen hrubé obrysy. Pokud James Bentley paní McGintyovou nezabil, tak kdo to udělal?“

Spence pokrčil rameny a ztěžka odpověděl:

„Jak já to vidím, nikdo takový tu není.“

„Ale s takovou odpovědí se nesmíříme. Každá vražda musí mít motiv. Jaký motiv mohl mít vrah paní McGintyové? Závist, pomstu, žárlivost, strach, peníze? Začněme od toho posledního, to je nejjednodušší. Kdo měl prospěch z její smrti?“

„Nějak velký prospěch vlastně nikdo. Měla dvě stě liber ve spořitelně, ty dostala její neteř.“

„Dvě stě liber není příliš – ale za jistých okolností to může stačit. Uvažujme tedy o té neteři. Omlouvám se, příteli, že jdu ve vašich stopách. Vím, že všechny tyhle úvahy jste už udělal také. Ale já přesto musím projít už jednou prošlapanou cestou.“

Spence pokýval velkou hlavou.

„Samozřejmě že o té neteři jsme uvažovali. Je jí třicet osm, vdaná. Manžel je zaměstnaný ve stavební firmě – malíř pokojů. Je to slušný člověk, má stálou práci, chytrý chlapík, žádný hlupák. Ona je příjemná mladá žena, trošku upovídaná. Připadalo mi, že tetu měla docela ráda. Ani jeden z nich nijak naléhavě nepotřeboval dvě stě liber, i když bych řekl, že je potěšily.“

„Co ten domek? Ten dostanou také?“

„Ten byl pronajatý. Samozřejmě podle zákona o omezení pronájmů nemohl majitel tu starou paní vyhodit. Ale po její smrti by myslím neteř pronájem převzít nemohla – a kromě toho by o to s manželem ani nestáli. Mají malý moderní domek z obecní výstavby a jsou na něj hrozně pyšní.“ Spence povzdechl. „Neteř a manžela jsem zkoumal dost podrobně – jistě chápete, že mi připadali jako nejlepší možnost. Nenašel jsem ale nic.“

„Bien. Promluvme si teď o samotné paní McGintyové. Popište mi ji – a prosím nejenom fyzicky.“

Spence se zazubil.

„Nechcete slyšet policejní popis? Bylo jí čtyřiašedesát. Vdova. Manžel pracoval v obchodě v Kilchesteru, v oddělení záclon a závěsů. Umřel asi před sedmi lety na zápal plic. Od té doby paní McGintyová chodila do několika domů posluhovat. Broadhinny je malá vesnička, kde se v poslední době dost stavělo a opravovalo. Nastěhovalo se tam pár důchodců, spolumajitel stavební firmy, doktor, tenhle druh lidí. Má dost slušné autobusové i vlakové spojení do Kilchesteru, a jen dvanáct kilometrů odtamtud leží Cullenquay, což je, jak jistě víte, dost vyhlášené letovisko. Broadhinny samotné je ale pořád docela hezké a venkovské – necelý půlkilometr od hlavní silnice na Drymouth a Kilchester.“

Poirot kývl.

„Domek paní McGintyové byl jeden ze čtyř, které tvoří samotné jádro vesnice. Je tu pošta s obchůdkem a v těch ostatních domcích žijí zemědělští dělníci.“

„A měla nájemníka?“

„Ano. Před manželovou smrtí si brali hosty na léto, ale po jeho smrti měla vždycky jednoho nastálo. James Bentley už tam bydlel řadu měsíců.“

„Takže teď tedy – James Bentley?“

„Bentley naposledy pracoval u realitního agenta v Rochesteru. Předtím žil v Cullenquay se svou matkou. Byla invalidní, on se o ni staral a většinou se držel doma. Pak umřela, a tím pádem byl amen i s její roční rentou. Domeček prodal a našel si práci. Je celkem slušně vzdělaný, ale nemá žádnou zvláštní kvalifikaci ani schopnosti, a jak jsem už říkal, ani nijak zvlášť přitažlivé chování. Nebylo tedy pro něj snadné něco najít. Nakonec ho přijali u Breathera & Scuttla. Taková druhořadá firma. Nejspíš nebyl moc výkonný ani úspěšný, a když se propouštělo, byl první na ráně. Jinou práci nenašel a došly mu peníze. Za svůj pokoj obvykle paní McGintyové platil každý měsíc. Připravovala mu snídani a večeři a účtovala mu tři libry týdně – to je celkem vzato rozumná cena. Dva měsíce jí byl dlužen a už nevěděl, co dál. Nové místo pořád nesehnal a ona ho o dlužnou částku upomínala.“

„A věděl o těch třiceti librách, co má doma? A mimochodem, proč je vlastně měla v domě, a ne na účtu ve spořitelně?“

„Protože nevěřila vládě. Říkala, že už dostali z jejich peněz dvě stě liber a víc že už jim nedá. Zbytek že si nechá tak, aby je měla kdykoli po ruce. S pár lidmi o tom mluvila. Peníze měla pod uvolněným prknem v podlaze ložnice – taková samozřejmá skrýš. James Bentley přiznal, že o ní věděl.“

„To je od něj hezké. A věděli to i ta neteř a její manžel?“

„Ale ano.“

„Takže teď se vracíme k první otázce, kterou jsem vám položil: Jak paní McGintyová zemřela?“

„Zemřela 22. listopadu večer. Policejní lékař odhadl čas smrti mezi sedmou a desátou. Večeřela chléb s margarínem a uzenáče, a podle všeho byla zvyklá jíst v půl sedmé. Pokud se toho večera svých zvyků držela, na základě analýzy obsahu žaludku mohla být zabita kolem půl deváté nebo deváté večerní. James Bentley byl podle vlastního prohlášení v tu dobu na procházce, asi od čtvrt na osm do devíti. Chodil na procházku skoro každý den po setmění. Prý se vrátil asi kolem deváté (klíč měl vlastní) a šel rovnou nahoru do svého pokoje. Paní McGintyová nechala v pokojích instalovat umyvadla kvůli letním hostům. Asi půl hodiny si četl a pak si šel lehnout. Nic neslyšel, ničeho zvláštního si nevšiml. Příští ráno sešel dolů a nakoukl do kuchyně, ale tam bylo prázdno a nezdálo se, že by někdo chystal snídani. Chvíli prý váhal a pak šel paní McGintyové zaklepat na dveře, avšak žádná odpověď se neozvala.

Myslel si, že zaspala, ale nechtělo se mu dál klepat. Pak se objevil pekař, James Bentley s ním vyšel nahoru a zaklepal podruhé. Potom, jak jsem vám už říkal, zašel pekař k sousedům a přivedl jistou paní Elliotovou, která nakonec našla tělo a začala vyvádět. Paní McGintyová ležela na podlaze v salonu. Dostala ránu zezadu do hlavy něčím jako sekáčkem na maso s hodně ostrou hranou. Smrt nastala okamžitě. Někdo vytahal šuplíky a rozházel věci, volné prkno v podlaze ložnice bylo vypáčené a skrýš prázdná. Všechna okna byla zavřená a zatemněná zevnitř. Na zámcích nebyly žádné stopy po násilném otevření či po vloupání zvenčí.“

„Takže buď ji musel zabít James Bentley,“ shrnul to Poirot, „nebo musela svého vraha sama pustit dovnitř, když byl Bentley pryč.“

„Přesně tak. Tohle nebylo přepadení ani loupež. Ale koho by tak mohla pustit? Někoho ze sousedů, neteř nebo jejího manžela. Víc možností není. Sousedy jsme vyloučili. Neteř a její manžel byli ten večer v kině. Bylo by možné – teoreticky –, aby jeden nebo druhý nepozorovaně kino opustil, ujel ty čtyři kilometry na kole, starou paní zabil, peníze schoval za domem a nepozorovaně se do kina vrátil. I tuhle možnost jsme zkoumali, ale nenašli jsme nic, co by tomu nasvědčovalo. A i kdyby to tak bylo, proč schovávat peníze v zahrádce? Odtamtud by se později těžko vyzvedávaly. Na té čtyřkilometrové cestě zpátky by se nějaká skrýš našla. Ne, jediný důvod schovat je zrovna tam, kde byly –“

Poirot větu dokončil místo něj.

„… by měl člověk, který v domě žil, ale nechtěl je ukrýt ve svém pokoji nebo někde uvnitř. Jinými slovy James Bentley.“

„Přesně tak. Všude a vždycky narazíte na Bentleyho. A pak je tu ta krev na jeho rukávě.“

„Jak to vysvětloval?“

„Nejdřív tvrdil, že se den předtím ušpinil u řezníka. Nesmysl! To nebyla zvířecí krev.“

„A on se té historky držel?“

„Kdepak. Při procesu potom vykládal něco úplně jiného. Víte, on měl na tom rukávu taky vlas – zkrvavený vlas. A ten vlas se shodoval s vlasy paní McGintyové. Potřeboval to nějak vysvětlit, a tak přiznal, že když se den předtím vrátil z procházky, přece jen do salonu vstoupil. Říkal, že zaklepal, vešel a našel ji na podlaze mrtvou. Sehnul se prý a dotkl se jí, aby se o tom ujistil, a pak ztratil hlavu. Prý se mu z pohledu na krev odjakživa dělalo hrozně zle. Odpotácel se do svého pokoje a víceméně omdlel. A ráno se nedokázal přiznat, že ví, co se stalo.“

„Moc věrohodná historka to není,“ poznamenal Poirot.

„Přesně tak,“ kývl Spence zamyšleně. „Jenomže… taky to může být pravda. Normální člověk – anebo porota – tomu pochopitelně neuvěří, ale já už jsem se s takovými lidmi setkal. Tím nemyslím to omdlévání. Myslím lidi, od kterých se najednou žádá zodpovědné jednání a oni ho prostě nejsou schopni. Bojácné lidi. Řekněme, že Bentley vejde dovnitř a najde mrtvou. Ví, že by měl něco udělat – sehnat policii – běžet k sousedům – zachovat se správně, ať už jakýmkoli způsobem. Jenže on zpanikaří a pomyslí si: ,Nemusím o tom nic vědět. Vůbec jsem sem dnes nemusel chodit. Půjdu do postele, jako bych tady nikdy nebyl…‘ Příčinou je samozřejmě strach – strach z podezření, že v tom má prsty. Rozhodne se, že se tomu bude co nejdéle vyhýbat, a tím se do toho ten hlupák namočí až po krk.“

Spence se odmlčel.

„Mohlo se to tak stát.“

„Mohlo,“ kývl zamyšleně Poirot.

„Nebo to taky může být historka, kterou mu vymyslel obhájce. To prostě nevím. Podle servírky v kavárně v Kilchesteru, kde obvykle obědval, si vždycky vybíral stůl tak, aby mohl hledět na stěnu nebo do rohu, ne na lidi. On je takový typ – trošku křivák, ale ne dost, aby vraždil. Rozhodně netrpí žádným stihomamem ani ničím podobným.“

Spence se na Poirota s nadějí podíval – ale Poirot nereagoval – mračil se.

Oba muži chvíli mlčeli.

TŘETÍ KAPITOLA

Konečně se Poirot vzpamatoval a povzdechl.

„Eh bien,“ řekl. „Vyčerpali jsme tedy motiv peněz. Postupme k dalším teoriím. Měla paní McGintyová nepřátele? Bála se někoho?“

„Nic o tom nesvědčí.“

„Co říkali sousedé?“

„Moc toho nebylo. Je dost možné, že s policií se jim mluvit nechtělo, ale nemyslím si, že by si nechávali něco pro sebe. Prý se starala o svoje, ale to považovali za celkem přirozené. Naše vesnice, pane Poirote, nejsou právě přátelské, jak zjistili evakuovaní za války. Paní McGintyová se se sousedy zdravila, ale nijak zvlášť důvěrně se nepřátelili.“

„Jak dlouho tam bydlela?“

„Nějakých osmnáct nebo dvacet let, řekl bych.“

„A těch čtyřicet let předtím?“

„Na těch není nic záhadného. Byla to dcera farmáře ze severního Devonu. S manželem žili nějakou dobu poblíž Ilfracombe a pak se přestěhovali do Kilchesteru. Nejdřív měli domek na opačném konci, ale byl prý vlhký, a tak se přesunuli do Broadhinny. Ten manžel prý byl tichý, slušný člověk, takový jemný – ani moc často nechodil do hospody. Prostě řádní a poctiví občané. Nikde žádné záhady, neměla co skrývat.“