Start

Arthur Golden

GEJŠA

Ikar

Arthur Golden

MEMOIRS OF A GEISHA

Copyright © 1997 by Arthur Golden

All rights reserved

This edition published by arrangement with Alfred A. Knopf, an imprint of The Knopf Doubleday Group, a division of Penguin Random House LLC.

Translation © Zdeňka Marečková, 1999, 2006, 2012, 2018, 2023

ISBN 978-80-249-5242-0

Poznámka překladatele do angličtiny

Jednoho večera na jaře roku 1936, když mi bylo čtrnáct let, mě v Kjótu otec vzal na taneční představení. Pamatuji si z toho jenom dvě věci. První je to, že jsme s otcem byli jediní Evropané v hledišti; přijeli jsme z rodného Holandska teprve před několika týdny a já jsem si těžko zvykal na cizí prostředí. Druhou věcí byla má bezmezná radost, že jsem byl po měsících intenzivního studia japonštiny schopen porozumět útržkům hovoru lidí kolem mě. Ale z mladých Japonek tančících na jevišti mi zůstala v paměti jenom nejasná vzpomínka na kimona zářivých barev. Tehdy jsem neměl nejmenšího tušení, že se téměř po padesáti letech v dalekém New Yorku s jednou z nich spřátelím a že mi bude ochotná diktovat své podivuhodné memoáry.

Jako historik jsem si vždycky vážil memoárů jako kvalitního zdroje. Memoáry nejsou ani tak svědectvím o autorovi, jako spíše o době, v níž žil. Liší se od životopisu tím, že autor pamětí nikdy nedokáže hodnotit s takovým odstupem, jaký má k dispozici životopisec. Autobiografii, pokud vůbec něco takového připustíme jako pramen, bych přirovnal k představě, že králík hopsající travou je nám schopen sám popsat, jak přitom vypadá. Jak by to mohl vědět? Jestli se ale chceme něco dovědět o té louce, pak ovšem není povolanějšího tvora – pokud neustále vedeme v patrnosti, že nám nemůže povědět o tom, co sám nebere na vědomí.

Za tím si stojím s jistotou akademika, který na takovém rozlišování založil svou vědeckou kariéru. Ale přesto musím přiznat, že memoáry mé drahé přítelkyně Nitta Sajuri mě přiměly přehodnotit vžité názory. Ano, ona nám osvětluje velmi uzavřený svět v němž žila – takříkajíc z pohledu králíka na louce. Je docela možné, že ani neexistuje lepší popis zvláštního života gejši než ten, který nabízí Sajuri. Ale zároveň je to i výpověď o ní, a to mnohem úplnější, mnohem přesnější a mnohem působivější než ona dlouhá kapitola rozebírající její život v díle nazvaném Třpytivé šperky Japanu, nebo v různých článcích, které o ní byly během let uveřejněny. Zdá se, že alespoň pokud jde o tuto neobyčejnou bytost, nikdo neznal memoáristku lépe, než se znala sama.

To, že se Sajuri stala slavnou a oblíbenou, byla pouhá náhoda. Stejně jako ona žily i jiné ženy. Život slavné Kató Juki – gejši, která spoutala srdce George Morgana, synovce slavného amerického finančníka J. Pierponta Morgana a v prvním desetiletí našeho století se stala jeho exilovou nevěstou – byl možná ještě neobvyklejší. Jenže jediná Sajuri nám zanechala tak dokonalé vylíčení svého života. Dlouho jsem věřil, že její rozhodnutí napsat memoáry bylo jen šťastnou náhodou. Kdyby bývala zůstala v Japonsku, byla by žila tak rušným životem, že by jí na memoáry nezbýval čas. Avšak v roce 1956 ji okolnosti přiměly k emigraci do Spojených států. V následujících čtyřiceti letech bydlela v hotelu Waldorf Towers v New Yorku, kde si na třicátém druhém patře vytvořila elegantní apartmá v japonském stylu. Ale i tady dál žila zběsilým tempem. V jejím apartmá se střídaly davy japonských umělců, intelektuálů, podnikatelů – dokonce se tam objevili i ministři a pár gangsterů. Já jsem se s ní setkal až v roce 1985, kdy nás vzájemně představil nějaký společný známý. Jako japanolog jsem se samozřejmě už dříve setkal se jménem Sajuri, ale téměř nic jsem o ní nevěděl. Naše přátelství se začalo rozvíjet a věnovala mi stále větší důvěru. Jednoho dne jsem navrhl, že by se měl sepsat příběh jejího života.

„Nu, pane Jakobe, dám k tomu svolení s podmínkou, že ho sepíšete vy sám,“ řekla.

A tak začala naše společná práce. Bylo zřejmé, že by Sajuri raději své memoáry diktovala, než aby je sama psala, protože, jak vysvětlila, byla natolik zvyklá mít při svém vyprávění posluchače, že by nedokázala tvořit v prázdném pokoji. Souhlasil jsem, a během příštích osmnácti měsíců mi nadiktovala tento rukopis. Teprve když jsem začal přemýšlet, jak v překladu zachytit jemné odstíny jejího kjótského dialektu – v němž jsou gejši nazývány geiko a kimonu se v něm říká obebe – uvědomil jsem si, že nemluví obyčejnou japonštinou. Ale od samého začátku jsem měl pocit, že se v jejím světě ztrácím. Většinou jsme se scházeli večer; Sajuri byla po celý život zvyklá začínat pracovní den večer, a v tu dobu byla její mysl nejsvěžejší. Obvykle chtěla pracovat ve svém apartmá ve Waldorf Towers, ale občas jsme se setkávali i v salonku japonské restaurace na Park Avenue, kde ji dobře znali. Naše hovory trvaly většinou dvě až tři hodiny. Přestože jsme každé sezení zachytili na magnetofonový pásek, byla přítomna i její sekretářka, aby provedla stenografický zápis, který dělala velice svědomitě. Ale Sajuri nikdy nemluvila obrácená k magnetofonu nebo k sekretářce; vždycky hovořila ke mně. Když byla na pochybách jak dál, byl jsem to já, kdo ji nasměroval. Cítil jsem na svých bedrech zodpovědnost za zdar celého podniku a věřil jsem, že kdybych byl nezískal její důvěru, nikdy by o svém životě nedokázala hovořit. Teď si ale myslím, že to mohlo být i naopak. Je jisté, že si mě Sajuri vybrala za svého amanuense, ale možná jen celá dlouhá léta čekala, až potká vhodného člověka.

Tím jsme se dostali k hlavní otázce: proč vůbec chtěla Sajuri hovořit o svém životě? Gejša se nemusí vázat slibem mlčenlivosti, ale její existence je založena na čistě japonském přesvědčení, že to, co se děje ráno v úřadě, a to, co se stane večer za zavřenými dveřmi, spolu nijak nesouvisí a nikdy se nesmí setkat. Gejša nikdy veřejně nehovoří o svých zážitcích. Stejně jako prostitutky, jejich méně vznešená obdoba, se gejši často dovědí, jestli si ten či onen veřejný činitel opravdu obléká kalhoty na každou nohu zvlášť jako ostatní lidé. Musíme si vážit toho, že tito noční motýli považují sami sebe za něco na způsob nositele státního tajemství. Gejša, která by tajemství porušila, by se octla v neudržitelném postavení. Vyprávění Sajuřina příběhu bylo neobvyklé tím, že už nad ní nikdo z Japonska neměl moc. Její pouta k rodné zemi byla přervána. Tím lze alespoň zčásti vysvětlit, proč už se necítila vázána mlčením, ale neprozrazuje to, proč se rozhodla mluvit. Nechtěl jsem se ptát; co kdyby si to pak rozmyslela? A nechtělo se mi ptát dokonce ani tehdy, když už byl rukopis hotov. Teprve když převzala zálohu od nakladatele, jsem se jí odvážil položit otázku: proč vlastně chtěla zachytit na papíře svůj život?

„A co bych jinak po celý den dělala?“ odpověděla mi.

Je na čtenáři, aby posoudil, zdali byly její důvody opravdu tak prosté.

Přestože Sajuri dychtila po zachycení svého životopisu, trvala na několika podmínkách. Chtěla, aby tato kniha vyšla až po její smrti a po smrti několika mužů, kteří pro ni hodně znamenali. Ale jak se ukázalo, všichni ji na onen svět předešli. Sajuri velmi záleželo na tom, aby její odhalení neuvedla nikoho do rozpaků. Kdekoliv to bylo možné, ponechal jsem jména beze změny, ale Sajuri i přede mnou skryla totožnost některých mužů způsobem mezi gejšami dost běžným, že je totiž nazývala jejich přezdívkami. Čtenář by se mýlil, kdyby u postav jako je pan Sněhová přeháňka – který svou přezdívku dostal kvůli lupům – soudil, že se Sajuri jen snaží vtipkovat.

Když jsem Sajuri požádal o svolení, abych mohl používat magnetofon, chtěl jsem to jenom jako záruku pro případ možných chyb při přepisu stenografického záznamu. Avšak když loni zemřela, uvědomil jsem si, že jsem možná měl ještě jeden důvod – chtěl jsem si uchovat její hlas, který byl ve své přesvědčivosti tak výjimečný, že se s podobným člověk setká jen málokdy. Obvykle hovořila mile, jak se dá čekat od ženy, jejímž povoláním bylo bavit muže. Když však chtěla vyvolat některou scénu živě před mýma očima, měl jsem dojem, že je v místnosti šest nebo osm různých lidí. Ještě i teď si po večerech přehrávám v pracovně pásky s jejím vyprávěním a stále nemohu uvěřit, že už není mezi námi.

Jakob Haarhuis

profesor japonských dějin

na Newyorské univerzitě

1

Představte si, že spolu sedíme v tiché místnosti s okny do zahrady, popíjíme z šálků zelený čaj, hovoříme o něčem, co se stalo před mnoha lety, a já vám řeknu: „To odpoledne, kdy jsem potkal toho a toho... bylo to nejlepší, ale také to nejhorší odpoledne mého života.“ Asi byste položil svůj šálek na stůl a řekl byste: „Tak jaké vlastně bylo? Nejhorší, nebo nejlepší? Přece nemohlo být obojí zároveň?“ Jindy bych se zasmála a souhlasila s vámi. Ale pravda je, že to odpoledne, kdy jsem se setkala s panem Ičiró Tanakou, bylo doopravdy to nejhorší i nejlepší v mém životě. Připadal mi fascinující, dokonce i rybí pach na jeho rukou jsem vnímala jako parfém. Kdybych ho byla nepoznala, určitě bych se nikdy nestala gejšou.

Nestala jsem se kjótskou gejšou svým původem a vychováním. Dokonce jsem se ani v Kjótu nenarodila. Jsem dcerou rybáře z vesnice zvané Joroido na pobřeží Japonského moře. Za celý svůj život jsem se jen hrstce lidí zmínila o Joroidu, o rodném domě, o otci a matce, nebo o své starší sestře – a docela určitě jsem nikomu neřekla o tom, jak jsem se stala gejšou, a co to znamená. Většina lidí se raději nechává unášet představami, že i moje matka a babička byly gejši a že mě začaly učit tančit hned, jak mě odstavily od prsu. Jednou, před mnoha lety, jsem nalévala saké jistému muži, který se zmínil, že právě minulý týden byl v Joroidu. Cítila jsem se v tom okamžiku jako ptáče, když přeletí oceán a najednou se setká s tvorem, který zná jeho hnízdo. Bezděčně jsem vyhrkla: „Joroido! Vždyť tam jsem vyrostla!“

Chudák ten muž! Jeho tvář vyjadřovala celou stupnici různých pocitů. Ze všech sil se pokoušel o úsměv, ale bez velkého úspěchu, protože nedokázal přemoci své ustrnutí.

„V Joroidu? To nemyslíte vážně.“

Už dávno jsem se v takových situacích naučila používat „Úsměv z divadla Nó“, protože připomínal masky s nehybnými rysy, užívané při těchto starodávných představeních. Má to tu výhodu, že si jej každý může vykládat po svém. Umíte si jistě představit, jak často jsem ho asi musela použít. Tak tomu bylo i tenkrát a samozřejmě to pomohlo. Ten muž zhluboka vydechl, položil šálek saké, který jsem mu nalila, a zplna hrdla se rozesmál, nejspíš úlevou, že se dostal z trapné situace.

„To je představa!“ řekl a znova se rozesmál. „Vy a Joroido, takový zapadákov. To je, jako byste chtěla připravit čaj ve vědru na ryby.“ A když se dosyta nasmál, řekl mi: „S vámi je velká legrace, paní Sajuri. Někdy byste mě tak zmátla, že bych vám na ty vaše žertíky naletěl.“

Ani trochu se mi nelíbilo uvažovat o sobě jako o čaji připraveném ve vědru na ryby, ale svým způsobem to vlastně byla pravda. Koneckonců, vyrostla jsem v Joroidu a nikdo nemůže tvrdit, že by to bylo elegantní místo. Málokdo tam vůbec zajde. A pokud jde o jeho obyvatele, ti nikdy nemají příležitost odejít a poznat něco jiného. Asi si teď říkáte, jak se vlastně stalo, že jsem z Joroida odešla. Nuže, můj příběh začíná.

V rybářské vesničce Joroido jsem žila v „opilém domě“. Stál blízko útesu, na nějž neúnavně útočil oceánský vítr. Když jsem byla malá, myslela jsem, že je oceán strašně nastydlý, protože stále supěl a těžce dýchal a občas kýchl – a to se dům otřásal náporem vichru a zalévala ho sprška mořské tříště. Říkala jsem si, že náš malý dům musí strašně trpět, když mu oceán kýchá přímo do oken, a proto se naklání dozadu, aby nebyl tak na ráně. Byl by nejspíš spadl, kdyby byl můj otec neuřízl kus břevna ze ztroskotaného člunu a nepodepřel jím okap. Pak se náš dům podobal starému opilci opírajícímu se o berlu.

Uvnitř tohoto opilého domu jsem žila poněkud jednostranným životem. Příčinou bylo, že jsem byla už od nejútlejšího dětství podobná matce a ani trochu otci nebo starší sestře. Maminka říkávala, že jsem její věrný obraz – a byla to pravda, obě jsme měly neobvyklou barvu očí, jaká se v Japonsku téměř nevyskytuje. Naše oči nebyly tmavohnědé, jako mají všichni ostatní. Maminčiny oči byly průzračně šedé, a moje též. Když jsem byla hodně malá, řekla jsem jednou mamince, že jí asi někdo propíchl duhovky a všechna barva jí z nich vytekla, a ona se tomu smála. Hadači osudu tvrdili, že její oči jsou proto tak bledé, že její osobnost má v sobě mnoho vody, takže pro ostatní zemské živly už tam není místo – a vysvětlovali, že právě proto jsou její rysy tak nesouladné. Lidé z vesnice často říkali, že by měla být hezká, protože oba její rodiče byli velmi krásní. Nu, broskev má výbornou chuť a houby také, ale dohromady z nich chutné jídlo neuděláte. Jenže mamince provedla příroda pěkný kousek. Po své matce měla našpulené rty, ale po otci hranatou bradu, takže působila dojmem křehkého obrázku v těžkopádném rámu. A její půvabné šedé oči lemovaly husté řasy, které musely slušet jejímu otci, ale jí dávaly věčně polekaný vzhled.

Maminka mi vždycky říkala, že se provdala za mého otce, protože její osobnost má v sobě příliš mnoho vody a otcova zase příliš mnoho dřeva. Lidé, kteří znali mého otce, okamžitě věděli, o čem mluví. Voda rychle teče z místa na místo a vždy si najde nějakou trhlinu, kudy se dostane ven. Dřevo se na druhé straně pevně drží země. U mého otce to byla dobrá věc, protože byl rybářem a člověk s dřevem v osobnosti je na moři ve svém živlu. Vlastně otec byl na moři ve svém živlu víc než kdekoliv jinde a nikdy se od něho příliš nevzdálil. Voněl mořem, dokonce i když se vykoupal. Pokud nechytal ryby, seděl na podlaze v naší šeré přední místnosti a spravoval sítě. Pracoval tak neuvěřitelně pomalu, že kdyby byla síť spícím živým tvorem, ani by jej svými pomalými doteky neprobudil. Všechno mu trvalo dlouho. Dokonce i když se zatvářil soustředěně, člověk by byl mohl vyběhnout ven a vylít škopek, ve kterém jsme se koupali, a ještě by se stačil vrátit včas, než se k něčemu odhodlal. Tvář měl velmi vrásčitou a v každé vrásce se skrývala nějaká starost nebo obava, takže už to vlastně ani nebyla jeho tvář, ale spíš se podobala stromu s mnoha hnízdy na všech větvích. Stále se musel namáhat, aby svou tvář ovládl, a neustále byl tím úsilím k smrti vyčerpán.

Když mi bylo šest nebo sedm let, dověděla jsem se o svém otci něco, co mi do té doby bylo utajeno. Jednoho dne jsem se ho zeptala: „Tati, proč jsi tak starý?“ Zvedl obočí nad mou otázkou, až se mu nad očima udělaly špičaté stříšky, dlouze se nadechl, potřásl hlavou a řekl: „Já nevím.“ Když jsem se otočila na maminku, pohledem mi naznačila, že mi na to odpoví později. Příštího dne mi mlčky pokynula, abych za ní šla dolů z kopce k vesnici, a pak zamířila na hřbitov mezi stromy. Odvedla mě až ke třem rovům v koutě hřbitova, označeným třemi bílými úzkými tabulkami, které byly vyšší než já. Odshora až dolů byly popsány přísnými černými čínskými znaky, jenže já jsem nechodila do naší vesnické školy dost dlouho, abych věděla, kde jedno slovo začíná a druhé končí. Maminka na ně ukázala a řekla: „Nacu, žena Sakamota Minoru.“ Sakamoto Minoru se jmenoval tatínek. „Umřela ve stáří dvaceti čtyř let, v devatenáctém roce Meidži.“ Pak ukázala na vedlejší tabulku: „Džuničiró, syn Sakamota Minoru, umřel ve stáří šesti let, v devatenáctém roce Meidži.“ A pak popošla k třetí tabulce, která byla popsána stejně, jenom jméno bylo jiné: Masao, a stáří bylo tři roky. Chvíli mi trvalo, než jsem pochopila, že tatínek už byl už jednou, dávno, ženatý, a že celá jeho rodina umřela. Krátce potom jsem sama navštívila tyto rovy, a když jsem u nich stála, pocítila jsem v duši všechnu tíhu smutku. Mé tělo bylo také nejméně dvakrát tak těžké než před docela malou chvílí, jako by je ty rovy přitahovaly k sobě.

Se vší svou vodou a dřevem by bývali měli otec i matka vytvořit dobrý pár a přivést na svět děti se správným rozložením živlů. Určitě je překvapilo, že každé dítě skončilo jen s jedním. Nejenom že jsem se já podobala mamince a že jsem dokonce zdědila nezvyklou barvu jejích očí; moje sestra Sacu jako by otci z oka vypadla. Sacu byla o šest let starší než já a samozřejmě mohla dělat to, co já nesměla. Ale Sacu měla zvláštní nadání dělat všechno tak, že to vypadalo jako náhoda. Například když ji někdo požádal, aby z hrnce na plotně nalila misku polévky, udělala to, ale tak, jako by z hrnce vylévala polévku a čistě náhodou se strefila do misky. Jednou se dokonce řízla o rybu, a nemyslete si, že nožem, kterým ji čistila. Prostě nesla z vesnice rybu zabalenou v papíře, ta jí vyklouzla a sjela po noze tak, že jí ostrými šupinami rozřízla kůži.

Rodiče by byli mohli mít další děti, nejenom Sacu a mě, zvlášť když otec toužil po synovi, který by s ním chytal ryby. Ale když mi bylo sedm let, maminka se těžce rozstonala, pravděpodobně rakovinou kostí, ačkoliv tenkrát takovou diagnózu nebyl žádný lékař schopen stanovit. Bolesti mohla uniknout jenom spánkem, a tomu se poddávala jako kočka – chci říct, spala vlastně pořád. Jak míjely měsíce, spala téměř nepřetržitě, a jakmile se probudila, začala sténat. Pochopila jsem, že se v ní něco rychle mění, ale nedělala jsem si starosti, vždyť její osobnost v sobě měla tolik vody. Někdy během několika měsíců prudce zhubla, ale vzápětí se stejně rychle zotavila. Když mi však bylo devět let, začaly jí vystupovat lícní kosti a už nikdy nedokázala přibrat na váze. Neuvědomila jsem si, že její nemoc vysušuje vodu, která ji chránila. Stejně jako mořské chaluhy jsou ve svém živlu objemné a tlusté, ale stávají se křehkými, když vyschnou, tak také maminka stále víc pozbývala své životní síly.

A potom, když jsem jednoho odpoledne seděla na prohnilé podlaze našeho předního pokoje a prozpěvovala cvrčkovi, kterého jsem si to ráno chytila, ozvalo se od prahu našeho domu: „Haló! Otevřete! Tady je doktor Miura!“

Doktor Miura chodil do naší rybářské vesnice jednou týdně a od té doby, co maminka začala stonat, nikdy neopomněl vyškrábat se k nám do kopce, aby ji prohlédl. Otec byl toho dne doma, protože se blížila hrozná bouřka. Seděl jako obvykle na svém místě v pokoji a velké ruce připomínající pavouky měl zamotané do sítě. Ale podíval se na mě a zvedl prst. To znamenalo, že mám jít otevřít dveře.

Doktor Miura byl velice významný člověk – nebo aspoň v naší vesnici jsme ho za takového považovali. Vystudoval v Tokiu a říkalo se, že nikdo nezná tolik čínských znaků jako on. Byl povznesen nad to, aby vzal na vědomí tak bezvýznamného tvora, jako jsem byla já. Když jsem mu otevřela, vyzul si střevíce a nevšímavě prošel kolem mě dovnitř.

„No, pane Sakamoto,“ oslovil otce, „chtěl bych si žít jako vy, celý den jenom lovit ryby na moři. Musí to být nádhera! A za špatného počasí si odpočíváte. Vidím, že vaše žena spí,“ pokračoval. „To je škoda, chtěl jsem ji prohlédnout.“

„Uhhm?“ pravil otec.

„Víte, příští týden tu totiž nebudu. Snad byste ji mohl vzbudit?“

Otci chvíli trvalo, než vymotal prsty ze sítě, ale konečně vstal.

„Čijo-čan,“ nařídil mi, „běž udělat doktorovi šálek čaje.“

Tehdy jsem se ještě jmenovala Čijo. Teprve o mnoho let později jsem dostala své dnešní jméno Sajuri.

Otec s lékařem vešli do sousedního pokoje, kde ležela matka a spala. Pokusila jsem se poslouchat za dveřmi, ale slyšela jsem jen maminčino sténání a nic z toho, co si povídali. Udělala jsem čaj a doktor zanedlouho vyšel. Zůstal stát na prahu, mnul si ruce a tvářil se zasmušile. Otec přišel vzápětí po něm a oba se posadili u stolu uprostřed místnosti.

„Nastal čas, abych vám něco řekl, Sakamoto-san,“ začal doktor Miura. „Měl byste si promluvit s některou žen z vesnice. Třeba s paní Gi. Požádejte ji, aby pro vaši manželku ušila hezké nové šaty.“

„Já na to nemám, pane doktore,“ přiznal otec.

„V poslední době jsme všichni zchudli. Chápu vás. Ale dlužíte to své ženě. Neměla by umřít v těch hadrech, co má na sobě.“

„Takže ona už brzy umře?“

„Možná za pár týdnů. Má silné bolesti. Smrt pro ni bude vysvobozením.“

Po těchto slovech jsem už nerozuměla ničemu, co říkali; zvuk jejich hlasů jsem vnímala jenom jako tlukot křídel vyděšených ptáků. Ale možné je i to, že jsem slyšela zděšený tlukot vlastního srdce, já nevím. Jestli jste někdy viděl ptáka, který uvízl ve velkém chrámovém sále a zoufale hledá cestu ven, tak si umíte přestavit, co se dělo v mé hlavě. Vždycky jsem považovala za samozřejmé, že maminka prostě jen pořád bude nemocná. Jistě, napadalo mě, co by se stalo, kdyby umřela; přemýšlela jsem o tom, ale bylo to tak neskutečné, jako když mě třeba napadlo. co by se stalo, kdyby náš dům pohltila země při zemětřesení. Potom už bychom nemohli dál žít.

„Já vždycky myslel, že umřu dřív než ona,“ řekl otec.

„Vy jste starý, Sakamoto-san, ale máte dobré zdraví. Můžete žít ještě čtyři nebo pět let. Nechám vám tady pro vaši ženu pár těch pilulek. Jestli bude třeba, můžete jí je dávat po dvou najednou.“

Ještě chvíli mluvili o pilulkách a pak doktor Miura odešel. Otec zůstal dlouho mlčky sedět zády ke mně. Neměl na sobě košili, jen vlastní kůži, která mu byla velká; čím déle jsem se na něho dívala, tím víc mi připadal jako divná směsice tvarů a tkáně. Jeho páteř byla stezka suků. Hlava, místy s vybělenými skvrnami, mohla docela dobře být potlučeným plodem nějakého ovocného stromu. Paže byly hole zabalené do staré kůže, které visely na dvou boulích. Kdyby maminka umřela, jak bych tu s ním mohla dál žít? Nechtěla jsem ho opustit; ale věděla jsem, až matka odejde, bude dům prázdný, ať tu otec bude, nebo ne.

Konečně otec zašeptal moje jméno. Přistoupila jsem k němu a poklekla vedle něj.

„Něco moc důležitého,“ řekl.

Tvář měl ještě ustaranější než obvykle a jeho oči neustále těkaly z místa na místo, jako by ho přestaly poslouchat. Myslím, že mi chtěl nějak vysvětlit, že maminka brzy umře, ale řekl jen: „Běž do vesnice. Přines vonné tyčinky na domácí oltář.“

Náš buddhistický oltářík spočíval na staré bedničce u vchodu do kuchyně; byla to jediná věc, která v celém našem opilém domě měla nějakou hodnotu. Před hrubě řezaným Amidou, Buddhou Západního ráje, stály drobné posmrtné destičky se jmény našich mrtvých předků.

„Ale otče..., nemám udělat ještě něco?“

Doufala jsem, že odpoví, ale on jen mávl rukou, abych už šla.

Pěšina od našeho domu se vinula při kraji pobřežních útesů a pak se stáčela k vesnici. Ten den se po ní špatně šlo, ale vzpomínám si, jak jsem byla ráda, že zuřivý vítr odvádí mé myšlenky od toho, co mě trápilo. Moře běsnilo a jeho vlny se zvedaly jako špičaté skály s ostrými okraji. Připadalo mi, že i příroda kolem mě cítí to co já. Což není život nic víc než než bouře neustále odnášející pryč to, co tu ještě před chvílí bylo, zanechávající za sebou cizí prázdnotu? Nikdy dřív jsem takhle neuvažovala. Abych unikla svým myšlenkám, dala jsem se do běhu a zastavila se až před vesnicí. Joroido bylo vlastně městys, ležící přímo u ústí zátoky. Obyčejně byla její hladina poseta rybářskými čluny, ale ten den jsem viděla jenom několik vracejících se loděk – jako vždy mi připomínaly brouky, lezoucí po hladině. Bouře už začínala doopravdy, bylo slyšet její řev. Rybáři v zátoce zmizeli za dešťovou clonou, nejdřív je bylo vidět rozmazaně a pak už vůbec ne. Viděla jsem, jak bouře šplhá po svahu ke mně. Udeřily první kapky, velké jako křepelčí vejce, a v okamžiku jsem byla mokrá, jako kdybych spadla do moře.

Joroido mělo jenom jednu ulici, vedoucí přímo ke dveřím Japonské pobřežní společnosti pro výkup ryb a plodů moře. Lemovaly ji četné domy, jejichž přední místnosti sloužily jako krámy. Utíkala jsem ulicí k domu Okadových, kde se prodávalo smíšené zboží, ale pak se mi něco stalo – jedna z těch bezvýznamných věcí s nesmírnými důsledky, jako když někdo nešťastně uklouzne a spadne pod vlak. Nedlážděná ulice byla v dešti kluzká a mně podjely nohy. Upadla jsem na tvář a nejspíš mě ten pád trochu omráčil, protože se pamatuji jenom na to, že jsem byla napůl v bezvědomí a v ústech jsem měla něco, co jsem chtěla vyplivnout. Slyšela jsem kolem sebe hlasy a někdo mě otočil naznak; zvedli mě a nesli pryč. Uvědomila jsem si, že mě nesou do Japonské pobřežní společnosti pro výkup ryb a mořských plodů, protože mě obklopil rybí pach. Slyšela jsem pleskavý zvuk, jak z jednoho dřevěného stolu shodili na podlahu kupu právě ulovených ryb a položili mě na jeho slizký povrch. Uvědomovala jsem si, že jsem promáčená a zakrvácená, že jsem bosa a špinavá a že mám na sobě ubohé vesnické hadříky. Ale neměla jsem nejmenší tušení, že právě tento okamžik všechno změní. Protože právě v tomto ubohém stavu jsem pohlédla do tváře pana Ičiró Tanaky.

Pana Tanaku jsem v naší vesnici viděla už mnohokrát. Žil v mnohem větším nedalekém městě, ale denně sem dojížděl, protože jeho rodině patřila Japonská pobřežní společnost. On se neoblékal jako rybáři. Nosil mužské kimono a kimonové kalhoty a připomínal mi v tom obrázky samurajů. Měl hladkou pleť, pevnou jako kůže napjatá na bubnu; jeho lícní kosti byly lesklé výstupky, jako křupavá kůže grilované ryby. Odjakživa mě fascinoval. Když jsem si s ostatními dětmi na ulici házela míčem naplněným boby a pan Tanaka náhodou vyšel z budovy Japonské pobřežní společnosti, nechala jsem všeho a dívala se na něj.

Ležela jsem na oslizlém stole a pan Tanaka mi prohlížel rty, natáhl je mezi prsty a nakláněl mi hlavu sem a tam. A vtom zachytil pohled mých šedých očí, které ulpěly na jeho tváři s takovým okouzlením, že si toho nemohl nevšimnout. Neušklíbl se, aby mi dal najevo, že jsem drzá holka, ani neuhnul očima, jako by mu nezáleželo na mém pohledu nebo na tom, co si o něm myslím. Dlouho jsme se upřeně dívali jeden na druhého – tak dlouho, až jsem se roztřásla chladem navzdory teplému vlhku v hale Japonské pobřežní.

„Já tě znám,“ řekl konečně. „Ty jsi přece dcera starého Sakamota.“

Přestože jsem byla ještě dítě, pochopila jsem, že pan Tanaka vidí svět kolem sebe takový, jaký skutečně je; nikdy nechodil kolem duchem nepřítomný jako můj otec. Nepochybovala jsem, že vidí a vnímá pryskyřici vytékající z kmenů borovic, i jasný kruh na obloze v místech, kde slunce zakrývají mraky. Žil ve viditelném světě, i když ho vždy netěšilo, že v něm žije. Byla jsem si jistá, že vnímá stromy a bláto a děti na ulici, ale nikdy mě nenapadlo, že bych mu stála za povšimnutí já.

Možná tohle byl ten důvod, že mě v očích pálily slzy, když na mě promluvil.

Pan Tanaka mě posadil. Myslela jsem že mi řekne, abych už šla pryč, ale místo toho pravil: „Nepolykej tu krev, holčičko, pokud ovšem nechceš mít v žaludku kámen. Kdybych byl na tvé místě, tak bych ji vyplivl na podlahu.“

„Dívčí krev, pane Tanako?“ ohradil se jeden z dělníků. „Tady, kam nosíme ryby?“

Víte, rybáři jsou strašně pověrčiví. A zvlášť nesnášejí, aby se k rybám připletly ženy. Jeden muž z naší vesnice, nějaký pan Jamamura, jednou ráno našel svou dceru, jak si hraje v jeho rybářském člunu. Nařezal jí holí a potom celý člun vymyl rýžovým saké a tak silným louhem, že to v pruzích vyžralo ze dřeva barvu. Ale ani to nestačilo; pan Jamamura zavolal šintoistického kněze, aby člunu požehnal. A to všechno jenom kvůli tomu, že si jeho dcera hrála tam, kde se chytají ryby. A tady pan Tanaka navrhuje, abych plivala krev na podlahu místnosti, kde se ryby čistí.

„Jestli si myslíte, že by její plivanec mohl smýt rybí droby,“ řekl pan Tanaka, „tak si je vemte domů, mám jich dost.“

„Nejde o rybí droby, pane.“

„Řekl bych, že její krev bude to nejčistší, co se dotklo téhle podlahy ode dne, kdy jsem se narodil. Pokračujte v práci,“ dodal pan Tanaka a obrátil se ke mně. „Vyplivni to!“

Seděla jsem na tom slizkém stole a nevěděla jsem, co mám dělat. Bylo hrozné neposlechnout pana Tanaku, ale nevím, jestli bych byla našla dost odvahy plivnout na podlahu, kdyby se jeden z dělníků nenaklonil a nestiskl si jednu nosní dírku, aby se na zem vysmrkal. Když jsem to uviděla, už jsem v ústech nic neudržela a vyplivla jsem krev tak, jak mě k tomu pan Tanaka vybídl. Všichni dělníci zhnuseně odešli s výjimkou asistenta pana Tanaky, který se jmenoval Sugi. Pan Tanaka mu řekl, aby přivedl doktora Miuru.

„Nevím, kde bych ho našel,“ protestoval Sugi, ačkoli já měla dojem, že se prostě nechtěl namáhat.

Řekla jsem panu Tanakovi, že před pár minutami byl lékař u nás doma.

„Kde bydlíš?“ zeptal se opan Tanaka.

„V tom malém opilém domě na útesu.“

„Co tím myslíš... v opilém domě?“

„To je ten, co se naklání na stranu, jako by toho hodně vypil.“

Zdálo se, že pan Tanaka neví, co si z toho má vybrat. „Sugi, zajdi tedy do Sakamotova opilého domu a podívej se po doktoru Miurovi. Nebudeš s tím mít žádné problémy. Stačí, když natáhneš uši, a půjdeš po hlasu ubohých pacientů, které morduje.“

Myslela jsem, že pan Tanaka půjde po své práci, až Sugi odejde, ale místo toho zůstal stát u stolu a dlouze se na mě díval. Cítila jsem, jak mi hoří tváře. Nakonec řekl něco, co jsem považovala za strašně chytré.

„Poslouchej, ty Sakamotovic holčičko, víš, že ti na obličeji vyrostl baklažán?“

Šel k zásuvce a vyndal z ní zrcátko, které mi nastavil. Měl pravdu: můj ret byl přesně tak oteklý a modrý.

„Ale ze všeho nejvíc by mě zajímalo,“pokračoval, „jak jsi vlastně přišla k těm zvláštním očím a proč se víc nepodobáš otci?“

„Ty oči mám po mamince,“ řekla jsem. „A tatínek je tak vrásčitý, že ani nevím, jak vypadá doopravdy.“

„Ty budeš také jednou vrásčitá.“

„Jenže některé vrásky má odjakživa,“ namítla jsem. „Temeno hlavy má stejně staré jako obličej, ale je hladké jako vejce.“

„Takhle neuctivě se o otci nemluví,“ napomenul mě pan Tanaka. „Ale asi máš pravdu.“

Pak řekl něco, po čem jsem se tak krvavě zarděla, že mé rty v tu chvíli asi vypadaly úplně bílé.

„Jak může být vrásčitý starý muž s hlavou jako vejce otcem tak krásné dívky, jako jsi ty?“

V letech, která následovala, mi tak často říkali, že jsem krásná, že si to ani nepamatuji. Je pravda, že o gejše se vždycky říká, že je krásná, i o té, která krásná není. Ale když mi to řekl pan Tanaka, a mnohem dřív, než jsem vůbec věděla, že nějaké gejši existují, téměř jsem mu uvěřila.

Když mi doktor Miura ošetřil ret a koupila jsem otci vonné tyčinky, pro něž mě poslal, vracela jsem se domů tak rozčilená, že snad ani v mraveništi by se nenašlo víc neklidu než tehdy ve mně. Bylo by mi lépe, kdyby mě mé emoce všechny táhly jedním směrem, jenže tak jednoduché to nebylo. Byla jsem jak útržek papíru ve větru. Někde mezi různými úvahami o mamince – a až po bolesti, kterou mi způsoboval rozbitý ret – se uhnízdilo příjemné pomyšlení, kterému jsem neustále pomáhala do popředí. Týkalo se pana Tanaky. Zastavila jsem se na útesu a zahleděla se na moře, jehož vlny byly i po bouři jako ostře nabroušené hrany skal, a na oblohu, která dostala hnědý odstín bláta. Ujistila jsem se, že se nikdo nedívá, a pak jsem si přitiskla k hrudi vonné tyčinky a znovu a znovu jsem vyslovovala jméno pana Tanaky do hvízdavého větru, dokud jsem v každé jeho slabice neslyšela znít hudbu. Já vím, že je to hloupé – a bylo to hloupé. Ale vždyť jsem byla jenom malá zmatená holka.

Když jsme se navečeřeli a otec se odešel do vesnice dívat na rybáře, jak hrají japonské šachy, Sacu a já jsme mlčky uklidily kuchyň. Snažila jsem se přivolat vzpomínku na to, jak mi bylo v přítomnosti pana Tanaky, ale v mrazivém tichu našeho domu mi ten pocit unikal. Místo něho jsem vnímala ledovou hrůzu při pomyšlení na maminčinu nemoc. Přistihla jsem se, jak uvažuji o tom, za jak dlouho ji asi pohřbíme na vesnickém hřbitově vedle otcovy první rodiny. Co se pak se mnou stane? Až bude maminka mrtvá, nastoupí asi na její místo Sacu. Dívala jsem se, jak sestra drhne železný hrnec, v němž se vařila polévka; držela ho sice přímo před sebou a dívala se na něj, ale bylo zřejmé, že ho nevnímá. Drhla ho stále dokola, i když už byl úplně čistý. Nakonec jsem jí řekla: „Sacu-san, mně není dobře.“

„Jdi ven ohřát vodu na koupel,“ řekla mi a mokrou rukou si odhrnula neposlušné vlasy z očí.

„Já se nechci koupat,“ odmlouvala jsem. „Sacu, maminka umře...“

„Tenhle hrnec je prasklý, podívej!“

„To není prasklé,“ řekla jsem. „Tahle čára tam byla vždycky.“

„Tak jak to, že teče?“

„Neteče, tys trochu vyšplíchla, viděla jsem to.“

Chvíli bylo zřejmé, že se Sacu uvnitř s něčím potýká; vyjadřoval to její výraz naprostého zmatku, jako tak často i u jiných jejích pocitů. Ale už nic neřekla. Sundala hrnec z plotny a zamířila ke dveřím, aby ho vyhodila.

2

Nazítří ráno jsem si šla zaplavat do rybníčku uprostřed borového hájku za naším domem kousek od pobřeží, abych trochu zaplašila tíživé myšlenky. Za pěkného počasí tam děti z vesnice chodívaly skoro každé ráno. Také Sacu se tam občas objevila v nehezkých plavkách ušitých z otcova starého pracovního obleku, který původně nosil na moře. Nebyly to moc dobré plavky, protože kdykoliv se předklonila, odstávaly jí na prsou a některý z chlapců začal hned povykovat: „Koukejte! Uvidíte horu Fudži!“ ale ona je přesto nosila dál.

Kolem poledne jsem se rozhodla vrátit se domů, abych něco snědla. Sacu odešla mnohem dřív s chlapcem Sugiových, synem asistenta pana Tanaky. Lezla za ním jako pes. Jakmile se někam hnul, stačilo, aby se na ni podíval přes rameno a ona okamžitě šla za ním. Věděla jsem, že ji do oběda neuvidím, ale když jsem se blížila k domu, zahlédla jsem ji na pěšině přede mnou, jak se opírá o strom. Kdybyste to viděl vy, hned byste věděl, oč jde, ale já byla jenom malá holka. Sacu měla tílko ošumělých plavek vyhrnuté až k ramenům a Sugiův chlapec si pohrával s jejími „horami Fudži“, jak jim kluci říkali.

Už od počátku maminčiny nemoci se Sacu začala zakulacovat. Její ňadra byla stejně neukázněná jako její vlasy. Ale nejvíc mě udivovalo, že právě jejich neukázněnost byla pro Sugiovic chlapce vzrušující. Pohupoval a potřásal jimi, odstrkoval je stranou a díval se, jak se vracejí na své místo. Věděla jsem, že bych za nimi neměla slídit, jenže jsem neměla na vybranou, protože mi stáli v cestě. A vtom se za mnou ozval mužský hlas: „Čijo-san, proč sedíš na bobku za tím stromem?“

Uvážíme-li, že jsem byla malá devítiletá holka, která právě vylezla z rybníčka, kam si šla zaplavat, a že mé tělo ještě nenabylo tvarů, které bych musela před někým skrývat... No, je snadné uhodnout, co jsem měla na sobě.

Když jsem se otočila – stále vsedě na bobku u pěšiny, a rukama přikrývala svou nahotu, jak nejlépe jsem mohla – stál za mnou pan Tanaka. Mé rozpaky už nemohly být větší.

„Tamhleto je asi ten váš opilý dům,“ řekl. „A tamhle je, jak se mi zdá, Sugiovic kluk. Vidím, že má plné ruce práce. Co je to za děvče, co je s ním?“

„To je asi moje sestra, pane Tanako. Já tu čekám, až odejdou.“

Pan Tanaka si udělal z dlaní kornout a zavolal na ně. Vzápětí bylo slyšet dusot chlapcových nohou, jak pádil dolů po pěšině. Také má sestra musela utéct, protože pan Tanaka mi řekl, abych šla domů a vzala si něco na sebe. „Až uvidíš tu svou sestru,“ řekl mi, „chci, abys jí dala tohle.“

Podal mi balíček zabalený do rýžového papíru, velký asi jako hlava ryby. „Je to pár čínských bylinek,“ vysvětloval. „Neposlouchej doktora Miuru, když tvrdí, že nejsou k ničemu. Ať z nich tvá sestra uvaří čaj pro matku, uleví se jí v bolestech. Jsou to velmi vzácné byliny. Dohlédni na ni, aby jimi neplýtvala.“

„Tak já ten čaj raději uvařím sama, pane. Moje sestra moc neumí vařit čaj.“

„Doktor Miura mi řekl, že tvoje matka stůně,“ promluvil pan Tanaka. „A ty mi teď říkáš, že tvoje sestra nedokáže ani uvařit čaj! A tvůj otec je tak starý – co s tebou bude, Čijo-čan? Kdo se vlastně o tebe stará teď?“

„Myslím, že se o sebe starám sama.“

„Znám jednoho člověka. Teď je starší, ale když byl chlapcem asi v tvém věku, umřel mu otec. A za rok nato mu umřela i matka a jeho starší bratr utekl do Ósaky a jeho nechal samotného. Trochu se to podobá tvé situaci, viď?“

Pan Tanaka mi pohledem dal najevo, že nečeká, že bych se mu odvážila odporovat.

„Ten člověk se jmenuje Ičiró Tanaka,“ mluvil dál. „Ano, jsem to já..., ale tehdy jsem se ještě jmenoval Ičiró Morihaši. Když mi bylo dvanáct let, ujala se mě rodina Tanakových. Když jsem byl o něco starší, oženil jsem se s jejich dcerou a oni mě adoptovali. Teď pomáhám řídit rodinný podnik s rybami. Takže nakonec to pro mě dopadlo dobře, jak vidíš. Možná něco podobného potká i tebe.“

Na chvíli jsem se zadívala na šedivé vlasy pana Tanaky a vrásky na jeho čele, podobné rýhám v kůře starých stromů. Byl pro mě tím nejmoudřejším a nejvzdělanějším člověkem na světě. Byla jsem přesvědčená, že umí to, co já jakživa umět nebudu; nikdy nebudu tak elegantní jako on a jeho modré kimono je jemnější a krásnější než cokoliv, co bych já kdy mohla vzít na sebe. Seděla jsem před ním nahá, hýžděmi v hlíně, vlasy rozcuchané a obličej od bahna, a byla jsem cítit rybníkem.

„Mě asi nikdo nebude chtít adoptovat,“ řekla jsem.

„A proč ne? Jsi přece chytrá holka, ne? Už to, jak trefně jsi pojmenovala váš dům opilým domem. A řekla jsi, že tvůj otec má hlavu jako vejce!“

„Ale vždyť opravdu vypadá jako vejce.“

„Tak jsi to vystihla správně. Teď utíkej, Čijo-čan,“ vybídl mě. „Chceš přece obědvat, ne? Jestli tvoje sestra jí polévku, možná že by sis mohla lehnout pod stůl a polykat to, co rozleje.“

Od toho okamžiku jsem začala snít, že mě pan Tanaka adoptuje. Někdy jsem dokonce zapomínala, jak zle mi je. Nejspíš bych se byla chytila čehokoliv, co by mi poskytlo třeba i nepatrnou útěchu. Často, když jsem se cítila umořená, jsem se v myšlenkách vracela ke stejnému obrázku mé matky, dávno předtím, než začala po ránu naříkat kvůli bolesti v útrobách. Byly mi čtyři roky a ve vesnici se slavil svátek obon, kdy se vracejí duše našich mrtvých. Po několika večerních obřadech na hřbitově a zapálení ohňů před vchodem do našeho domu, aby duše našly cestu domů, jsme se v poslední sváteční noc shromáždili u naší šintoistické svatyně, stojící na skále na zálivem. Hned za branou svatyně se nacházelo volné prostranství, které bylo v ten večer vyzdobeno papírovýnmi lampiony zavěšenými na šňůrách mezi stromy. Tančila jsem chvíli s maminkou a s ostatními vesničany při bubínku a flétně, ale nakonec jsem se cítila unavená, a tak si mě maminka stranou od ostatních posadila na klín. Zčistajasna se nad útesy zvedl vítr a jeden lampion začal hořet. Dívaly jsme se, jak oheň běží po šňůře a lampion padá dolů, dokud se ho znova nezmocnil vítr a nekutálel ho vzduchem přímo k nám, se stopou zlatého prachu rozstříknutého proti obloze. Zdálo se, že se ohnivá koule usadila na zemi, ale vtom se před našima očima znova vznesla do vzduchu a letěla přímo na nás. Cítila jsem, jak mě maminka pouští, a vzápětí rozhodila rukama, aby ten oheň rozehnala. V okamžiku jsme obě byly poseté jiskrami a plameny, ale zbytek ohně vítr odvál mezi stromy a tam dohořel a nikomu – ani mamince – se nic nestalo.

Asi tak za týden, kdy už mé sny o adopci měly dost času uzrát, jsem se jednoho dne vrátila domů a našla jsem tam pana Tanaku sedět proti otci u stolu. Pochopila jsem, že mluví o něčem strašně vážném, protože si ani nevšimli, že jsem překročila práh. Ztuhla jsem na místě a napjatě poslouchala.

„No tak, Sakamoto, co si myslíš o mém návrhu?“

„Já nevím, pane,“ odpověděl otec. „Neumím si představit, že by ty holky mohly žít někde jinde.“

„Já to chápu, ale tam jim bude přece mnohem lépe a i vy si polepšíte. Jenom zařiďte, aby zítra odpoledne přišly do vesnice.“

Při těchto slovech se pan Tanaka zvedl k odchodu. Předstírala jsem, že jsem právě přišla, a setkali jsme se ve dveřích.

„Mluvil jsem s tvým otcem o tobě, Čijo-čan,“ řekl mi. „Bydlím v Senzuru, za horským hřebenem. To je větší město než Joroido. Myslím, že by se ti tam líbilo. Co kdybyste se Sacu za mnou zítra odpoledne přišly? Uvidíte můj dům a poznáte se s mou dcerou. Třeba byste se mohly zdržet přes noc? Jenom jednu noc, rozumíš; a pak vás přivedu zpátky domů. Co tomu říkáš?“

Řekla jsem, že by to bylo velmi hezké. A snažila jsem se co nejlépe předstírat, že v tom nevidím vůbec nic divného. Ale v mojí hlavě to vypadalo jako po výbuchu. Nebyla jsem schopná souvisle myslet. Byla pravda, že jedna moje část zoufale toužila po tom, aby mě pan Tanaka adoptoval, až maminka umře; jenomže ta druhá část se velmi bála. Cítila jsem se strašně už při pouhém pomyšlení, že bych mohla bydlet někde jinde než v našem opilém domě. Po odchodu pana Tanaky jsem se snažila zaměstnat v kuchyni, ale připadala jsem si trochu jako Sacu, protože jsem skoro nevnímala, co držím v ruce. Nemám tušení, kolik času uplynulo. Konečně jsem slyšela, že otec vydává vzlykavé zvuky, a pochopila jsem, že pláče. Zastyděla jsem se do krve. Když jsem se konečně přinutila podívat se jeho směrem, spatřila jsem, že s rukama zapletenýma do rybářské sítě stojí na prahu místnosti, kde ležela maminka na plném slunci a prostěradlo k ní bylo přilepené jako druhá kůže.

Na druhý den jsem se důkladně připravovala na setkání s panem Tanakou ve vesnici. Vydrhla jsem si špinavé kotníky a na chvíli se namočila do kádě, která nám sloužila ke koupání, ačkoli původně to byl boiler ze starého parního stroje, který zbyl po někom z vesnice; vršek se odřízl a vnitřek byl vyložený dřevem. Seděla jsem v kádi, dívala se na moře a cítila se odvážná a samostatná, protože jsem za chvíli poprvé v životě měla uvidět kousek světa za humny naší vesnice.

Když jsme se Sacu přišly do Japonské pobřežní pro výkup a zpracování ryb a mořských plodů, dívaly jsme se, jak rybáři vykládají své úlovky na hrázi. Otec byl mezi nimi, bral ryby do kostnatých rukou a házel je do košíků. Jednou zvedl hlavu, podíval se na mě a Sacu a pak si otřel tvář rukávem košile. Zdálo se mi, že je ještě ustaranější než obvykle. Další muži nosili plné košíky k nákladnímu vozu pana Tanaky s koňským potahem a vykládali je tam. Vylezla jsem na kolo, abych na ně viděla. Ryby se většinou strnule dívaly skelnýma očima, ale občas některá z nich pohnula hubou a mně se zdálo, že bolestně zakřičela. Snažila jsem se utěšovat je ujištěním, že pojedou do krásného města Senzuru, kde jim bude dobře.

Neviděla jsem důvod, proč bych jim měla říkat pravdu.

Konečně se na ulici objevil pan Tanaka a řekl nám, Sacu a mně, abychom si vylezly na kozlík vedle něho. Já seděla uprostřed, tak blízko, že jsem na ruce cítila látku kimona pana Tanaky. Proti své vůli jsem se červenala. Sacu se dívala přímo na mě, ale zdálo se, že nic nevnímá, a měla ten svůj obvyklý zmatený výraz.

Většinu cesty jsem se otáčela po rybách, které sebou plácaly v košících. Když jsme se vyšplhali na horský hřeben a Joroido zmizelo z dohledu, najelo kolo vozu na nějaký větší kámen a nečekaně jsme se naklonili k jedné straně. Jednoho mořského okouna to vymrštilo ven. Dopadl na zem tak prudce, že se probudil k životu. Když jsem viděla, jak sebou plácá a bezmocně se dusí, bylo to nad moje síly. Odvrátila jsem hlavu a oči jsem měla plné slz. Snažila jsem se to skrýt před panem Tanakou, jenže on si toho stejně všiml. Jakmile hodil rybu zpátky do košíku a znova jsme vyjeli, zeptal se mě, proč pláču.

„Ty jsi jako moje žena. Když ty ryby vidí, jsou už většinou mrtvé, ale když má uvařit kraba nebo něco, co je ještě živé, je celá uslzená a zpívá jim.“

Pan Tanaka mě naučil jednu písničku – vlastně to byla spíš modlitba – kterou zřejmě složila jeho žena. Zpívala ji krabům, ale my jsme místo krabů zpívali o rybách:

Suzuki jo suzuki!

Džóbucu šite kure!

Okounku, ach okounku!

Staň se Buddhou!

Pak mě naučil jinou píseň, ukolébavku, kterou jsem ještě nikdy neslyšela. Zpívali jsme ji platýsovi vzadu na voze, který ležel v mělkém košíku sám a pohyboval očkama jako knoflíky.

Nemure jo, ii karei jo!

Niwa ja makiba ni

Tori mo hicudži mo

Minna nemureba

Hoši wa mado kara

Gin no hikari wo

Sosogu, kono joru!

Spinkej, hodný platýsku!

Už všechno kolem spí –

i ptáci i ovce

v zahradách a na polích –

Dnes večer hvězdy vylijí

svou stříbrnou zář

do oken.

O pár minut později jsme přejeli přes nejvyšší vrcholek horského hřebenu a uviděli pod sebou město Senzuru. Den byl ponurý a všechno mělo barvu různých odstínů šedi. Bylo to poprvé, co jsem viděla svět za Joroidem, a usoudila jsem, že jsem o nic nepřišla. Viděla jsem doškové střechy města na břehu zátoky mezi jednotvárnými kopci a za nimi kovově zbarvené moře, prořezávané útržky bílých pěn. Zátoka i okolní krajina by byly mohly být hezké, ale hyzdily je železniční koleje, táhnoucí se přes ně jako jizva.

Senzuru bylo malé, špinavé město. Dokonce i oceán tady hrozně páchl, jako by všechny ryby v něm zahnívaly. Kolem kůlů přístaviště se pohupovaly kousky zeleniny jako v naší maličké zátoce medúzy. Čluny byly celé poškrábané, některá prkna byla prasklá; vypadalo to, jako by se mezi sebou popraly.

Seděly jsme se Sacu dlouho na hrázi, až nás pan Tanaka konečně zavolal dovnitř budovy vedení Japonské pobřežní a vedl nás dlouhou chodbou. Ta chodba páchla rybími vnitřnostmi tak silně, jako kdybychom byli v rybím žaludku. Ale na konci chodby se k mému překvapení objevila kancelář, která očím devítiletého dítěte připadala jako palác. Zastavily jsme se se Sacu před prahem; pod bosýma nohama jsme cítily kluzkou kamennou podlahu. Schůdek před námi vedl na plošinu pokrytou rýžovými rohožemi tatami. Nejspíš tohle mě tak ohromilo; zvýšená podlaha působila dojmem vznešenosti. Každopádně to pro mě byla ta nejkrásnější místnost, jakou jsem kdy viděla – přestože teď je mi k smíchu, že by někoho mohla ohromit kancelář velkoobchodníka s rybami v maličkém městě na břehu Japonského moře.

Na plošince seděla na zabutonu stará žena, ale když nás uviděla, povstala a přistoupila ke kraji plošinky, kde poklekla k pozdravu. Byla stará, vetchá a strašně nervózní. Když si zrovna neuhlazovala kimono, tak si něco vyndavala z koutku oka nebo se škrábala na nose, a přitom pořád vzdychala, jako by jí bylo hrozně líto, že musí stále něco dělat s rukama.

Pan Tanaka jí řekl: „Tohle je Čijo-čan a její starší sestra, Sacu-san.“

Trochu jsem se uklonila a paní Nervózní na to odpověděla kývnutím hlavy. Pak si strašně zhluboka vzdychla a začala se poštipovat na zrohovatělé skvrně na krku. Byla bych se ráda dívala jinam, ale nemohla jsem, protože její oči se upíraly přímo na mě.

„No tak! Jak se máš, Sacu-san?“ zeptala se, ale stále se dívala přímo na mě.

„Sacu jsem já,“ opravila ji sestra.

„Kdy ses narodila?“

Sacu se zatvářila nejistě, protože nevěděla, s kterou z nás vlastně paní Nervózní mluví, takže jsem odpověděla za ni. „Narodila se v roce Krávy.“

Stařena vztáhla ruku a prsty mě popleskala po tváři. Ale udělala to velice zvláštním způsobem, protože mě přitom několikrát šťouchla do čelisti. Věděla jsem, že to mělo být popleskání, protože se tvářila vlídně.

„Tahle je docela hezká, že? Ty zvláštní oči! A je vidět, že je chytrá. Podívejte se na její čelo.“ Pak se obrátila k sestře a řekla: „Takže v roce Krávy; patnáct let; planeta Venuše; šest, bílá. Hmmm... Pojď trochu blíž.“

Sacu poslechla. Paní Nervózní začala zkoumat její obličej nejenom očima, ale i konečky prstů. Dlouho si prohlížela její nos a uši ze všech možných úhlů. Několikrát ji štípla do ušních lalůčků a pak vydala něco jako zachrochtání, jímž naznačila, že je s prohlídkou hotová, a otočila se ke mně.

„Ty ses narodila v roce Opice. Poznala jsem to hned, jak jsem se na tebe podívala. Jaké to máš v sobě množství vody! Osm, bílá; planeta Saturn. A jsi velmi půvabné děvče. Pojď blíž.“

Pak se mnou začala dělat totéž, co před chvílí se Sacu, štípala mě do ušních lalůčků, a tak dál. Musela jsem stále myslet na to, že si před chvilkou škrábala ten zrohovatělý flek na krku. Pak vstala a sešla k nám na kamennou podlahu. Trvalo jí dost dlouho, než si na pokroucená chodidla navlékla slaměné sandály zóri, ale pak se výmluvně podívala na pana Tanaku, který zřejmě okamžitě pochopil, protože odešel z místnosti a zavřel za sebou dveře.

Paní Nervózní rozvázala Sacu selskou košili a svlékla ji. Pak trochu pohybovala jejími prsy, podívala se do podpaží, potom ji otočila a prohlédla si její záda. Byla jsem tak vyděšená, že jsem se stěží přiměla dívat dál. Ovšemže jsem Sacu už předtím viděla nahou, ale to, jak paní Nervózní zacházela s jejím tělem, mi připadalo ještě nemravnější, než když si Sacu vyhrnula plavky před Sugiových klukem. A pak, jako by to nestačilo, strhla paní Nervózní Sacu kalhotky, znova si ji prohlížela od hlavy k patě a přitom si ji před sebou otáčela.

„Vystup z kalhotek,“ nařídila jí.

Sacu vypadala ještě zmateněji než obvykle, ale poslušně vystoupila z kalhotek a nechala je ležet na kluzké podlaze.

Paní Nervózní ji popadla za ramena a posadila ji na plošinku. Sacu byla úplně nahá; zjevně chápala tak málo jako já, proč tam má sedět. Ale neměla čas na úvahy, protože ji paní Nervózní chytla za kolena a roztáhla jí je. A bez zaváhání vsunula Sacu ruku mezi nohy. Na to už jsem se dál nemohla dívat. Myslím, že se Sacu vzepřela, protože paní Nervózní vykřikla a současně s výkřikem jsem slyšela hlasité plesknutí, to paní Nervózní udeřila Sacu přes stehno – jak jsem pochopila později, protože jí tam zůstalo červeně otisknutých všech pět prstů. V okamžiku paní Nervózní skončila a řekla Sacu, aby se oblékla. Když se oblékala, popotahovala. Možná že plakala, ale já se na ni neodvážila podívat.

Pak paní Nervózní zamířila přímo ke mně a v okamžiku jsem měla kalhotky stažené ke kolenům a svléknutou košili. Neměla jsem ještě prsy, které by mi ta bába mohla prohlížet, ale jako sestře se mi podívala do podpaží a také si mě otáčela, než mě posadila na plošinku a stáhla mi kalhotky. Měla jsem strašnou hrůzu z toho, co se mnou bude dělat, a když se pokusila roztáhnout mi nohy, musela mě plesknout stejně, jako to udělala Sacu, a já cítila, jak mě pálí oči a hrdlo od zadržovaného pláče. Vstrčila mi prst mezi nohy a ucítila jsem něco jako štípnutí, takže jsem vykřikla. Když mi přikázala, abych se oblékla, měla jsem stejný pocit, jaký by asi měla přehrada, kdyby musela zadržovat celou řeku. Ale bála jsem se, že kdybychom já nebo Sacu začaly plakat, mohly bychom si ublížit v očích pana Tanaky.

„Jsou zdravé,“ oznámila ta žena panu Tanakovi, když se vrátil do místnosti, „a velmi vhodné. Obě jsou nedotčené. V té starší je trochu moc dřeva, ale ta mladší má hodně vody. Je taky moc hezká, nemyslíte? Její starší sestra vedle ní vypadá jako venkovanka.“

„Určitě jsou obě svým způsobem půvabné,“ odpověděl. „Co kdybychom si o tom promluvili, až vás půjdu vyprovodit ke dveřím? Ty dívky tady zatím počkají.“

Když za nimi pan Tanaka zavřel, obrátila jsem se k Sacu sedící na kraji plošinky s očima upřenýma na strop. Vzhledem k tvaru její tváře se jí slzy hromadily v kalužinkách kolem chřípí a když jsem ji viděla tak rozčilenou, rozplakala jsem se také. Cítila jsem, že to, co se stalo, je moje vina a otřela jsem jí slzy cípem své kazajky.

„Kdo to byl, ta strašná ženská?“ zeptala se.

„Musela to být hadačka budoucnosti. Pan Tanaka se o nás možná chce dovědět co nejvíc...“

„Ale proč nás prohlížela tak hrozným způsobem?“

„Sacu-san, ty to nechápeš? přesvědčovala jsem ji. „Pan Tanaka nás chce adoptovat.“

Jakmile to Sacu uslyšela, začala rychle mrkat, jako by jí do oka vletěl brouček. „O čem to mluvíš?“ řekla. „Pan Tanaka nás nemůže adoptovat.“

„Otec je tak starý... a teď, když je maminka tolik nemocná, myslím, že si pan Tanaka dělá starosti s naší budoucností. Nebudeme mít nikoho, kdo by se o nás postaral.“

To, co Sacu uslyšela, ji tak rozčililo, že vstala. Vzápětí začala mhouřit oči; bylo zřejmé, že se usilovně snaží věřit, že se neděje nic, co by nás mohlo odvést z našeho opilého domu. V duchu ždímala to, co jsem jí řekla, úplně stejně, jako kdyby ždímala vodu z mycí houby. Její výraz se pomalu zklidňoval a znovu si sedla na kraj plošinky. A hned nato se začala bezstarostně rozhlížet kolem sebe, jako bychom o ničem nemluvily.

Dům pana Tanaky se nacházel na konci uličky na konci města. Mýtinu obklopovaly borovice, které vydávaly stejně silnou vůni jako oceán pod útesy našeho domu; a když jsem pomyslela na oceán a na to, že vyměním jednu vůni za druhou, pocítila jsem strašnou prázdnotu, od níž jsem se musela odtrhnout, stejně jako se člověk musí donutit udělat krok zpátky od útesu, když se z něj podívá dolů. Ten dům byl vznešenější než cokoliv, co jsem viděla v Joroidu, jeho okapy byly stejně obrovské jako u naší vesnické svatyně. A když pan Tanaka vystoupil na schodovou plošinku, nechal své boty tam, kde si je zul, protože okamžitě přišla služebná a uklidila mu je na poličku. Sacu ani já jsme nebyly obuté, takže jsme neměly co zouvat, ale právě když jsem se chystala vstoupit do domu, ucítila jsem, že mě něco lehce ťuklo do zad, a na dřevěnou podlahu mezi mé nohy spadla borovicová šiška. Obrátila jsem se a uviděla děvče asi v mém věku, s velmi krátce zastřiženými vlasy, jak se běží schovat za borovici. Vykoukla odtamtud a usmála se na mě. Mezi předními zuby měla trojúhelníkovou mezeru. A pak se rozeběhla, ale stále se dívala přes rameno, aby mi dala najevo, že ji mám honit. Může to znít zvláštně, ale já jsem se nikdy nesetkala s jiným děvčátkem. Znala jsem, samozřejmě, děvčata z naší vesnice, ale vyrůstaly jsme společně a nikdy jsme se úmyslně nescházely. Jenže Kuniko – tak se jmenovala dceruška pana Tanaky – byla od prvního okamžiku tak přátelská, že mi připadalo snadné přejít z jednoho světa do druhého.

Kuniko byla oblečena mnohem elegantněji než já a na nohou měla zóri; ale já byla vesnické děvče, a tak jsem ji bosa zahnala do lesíka a dostihla ji v jakémsi domečku na hraní, postaveném z odřezaných větví pokáceného stromu. Na podlaze kamínky a borovicovými šiškami vyznačila pokoje. V jednom z nich mi jako nalila čaj z prasklé konvice; v jiném jsme střídavě chovaly její panenku, chlapečka Taró, který byl vlastně jenom plátěný pytlík naplněný hlínou. Taró má rád nové lidi, řekla Kuniko, ale strašně se bojí žížal; a zvláštní shodou okolností se jich bála i Kuniko. Když jsme jednu našly, Kuniko mě požádala, abych ji v prstech vynesla ven dřív, než se chudáček Taró dá do pláče.

Měla jsem velkou radost, že se Kuniko stane mou sestrou. Ve srovnání s tím mi dokonce i majestátní stromy a vůně borovic – a dokonce i pan Tanaka – připadali bezvýznamní. Rozdíl mezi životem zde v domě Tanakových a životem v Joroidu byl tak veliký jako rozdíl mezi vůní připravovaného jídla a soustem lahůdky.

Protože se stmívalo, omyly jsme si u studny ruce a nohy a šly dovnitř, kde jsme se posadily na podlahu kolem čtvercového stolu. Žasla jsem nad tím, jak pára z jídla před námi stoupala k trámům vysokého stropu, odkud přímo nad námi visela elektrická lampa. Místnost byla překvapivě jasně osvětlena; nikdy dřív jsem nic takového neviděla. Hned nato začala služka nosit večeři – grilovaného soleného mořského okouna, nakládanou zeleninu, polévku a v páře vařenou rýži – ale jakmile jsme začali jíst, světlo zhaslo. Pan Tanaka se rozesmál; tohle se zřejmě stávalo často. Služka přinesla rozsvícené lampiony zavěšené na trojnožkách.

Při jídle nikdo z nás moc nemluvil. Představovala jsem si, že paní Tanaková bude překrásná žena, jenomže ona vypadala jako starší vydání Sacu, až na to, že se pořád usmívala. Po večeři začala se Sacu hrát go a pan Tanaka vstal a zavolal služku, aby mu přinesla kimonový kabátek. Hned nato odešel a po chvilce mi Kuniko ukazovala, že mám jít za ní ven. Obula si slaměné zóri a mně půjčila jedny náhradní. Zeptala jsem se, kam jdeme.

„Tiše!“ napomenula mě. „Půjdeme za tatínkem. Já to vždycky dělám, když jde ven. Je to tajemství.“

Pár kroků za panem Tanakou jsme prošly uličkou a zabočily na hlavní ulici vedoucí do centra Senzuru. Za několik minut jsme se už octly mezi městskými domy, a pak mě Kuniko chytila za paži a zatáhla mě do postranní ulice. Na konci kamenného chodníku mezi dvěma domy jsme došly k oknu zakrytému papírovou posuvnou stěnou, ozářenou světlem zevnitř. Kuniko přiložila oko k dírce v jedné stěně právě v úrovni očí. Zatímco ona nakukovala dovnitř, já jsem poslouchala, jak se smějí a hovoří. V jednu chvíli dokonce někdo začal zpívat a doprovázet se na šamisen. Konečně poodstoupila, abych se i já podívala dovnitř. Polovinu místnosti mi zakrývala skládací zástěna, ale přesto jsem uviděla pana Tanaku, jak tam sedí na rohožích se skupinou dalších několika mužů. Nějaký starý muž vedle něho vyprávěl, jak držel žebřík mladé ženě a přitom jí nakukoval pod sukně; všichni se smáli, až na pana Tanaku, který se díval přímo před sebe do té části místnosti, kterou mi zakrýval paraván. Nějaká starší žena v kimonu mu přinesla sklenici a on si ji podržel, aby mu mohla nalít pivo. Pan Tanaka mi připadal jako ostrov uprostřed moře, protože všichni v místnosti se při tom vyprávění bavili – dokonce i ta stará žena, která mu nalévala pivo – ale pan Tanaka se jenom upřeně díval na druhý konec stolu. Odtrhla jsem oko od dírky, abych se Kuniko zeptala, kde to jsme.

„To je čajovna,“ řekla mi, „kde gejši baví hosty. Tatínek sem chodí skoro každý večer. Já nechápu, co na tom má. Ženy nalévají něco k pití a muži vyprávějí – pokud někdo nezpívá. A všichni se vždycky opijí.“

Znovu jsem přiložila oko k dírce, právě včas, abych zahlédla stín pohybující se přes paraván, a pak jsem uviděla tu ženu. V účesu se jí jako ozdoba houpal zelený květ vrby a na sobě měla jemně růžové kimono s bílými květy, které vypadaly, jako by v něm byly vyříznuté. Široký pás obi měl žlutooranžovou barvu. Nikdy v životě jsem neviděla nic tak elegantního. Žádná žena v Joroidu neměla nic lepšího než bavlněné, možná i lněné kimono s jednoduchými indigovými vzory. Jenže v kontrastu ke krásnému oblečení nebyla ta žena vůbec hezká. Zuby jí tolik vyčnívaly, že nemohla semknout rty, a hlavu měla tak úzkou, že mě napadlo, jestli jí jako nemluvněti nestiskli lebku mezi dvě prkna. Možná vám připadá kruté, že ji popisuji tak bezohledně; ale mně připadalo nepochopitelné, že na ní pan Tanaka visí očima jak hadr na hřebíku, přestože nikdo na světě by ji nemohl považovat za hezkou. Díval se na ni, i když se všichni ostatní smáli, a když si klekla vedle něho, aby mu nalila pár kapek piva do sklenice, její pohled svědčil o tom, že se navzájem moc dobře znají.

Kuniko znova přistoupila k dírce a pak jsme se vrátily do jejího domova a společně se usadily v koupelně na konci piniového lesíka. Obloha byla poseta hvězdami – kromě té části, kterou nám zakrývaly větve. Byla bych tam mohla sedět o mnoho déle a snažit se pochopit všechno, co jsem toho dne viděla, i změny, které mě čekají..., ale Kuniko v horké vodě skoro usnula a služky pro nás přišly, aby nás odvedly domů.

Sacu už pochrupávala, když jsme se s Kuniko uložily na futony vedle ní, přitulené k sobě, s rukama propletenýma. Naplnil mě blažený pocit radosti a zašeptala jsem Kuniko: „Věděla jsi, že tady budu bydlet s vámi?“ Myslela jsem, že ji to přiměje otevřít oči, možná i posadit se. Ale s ní to vůbec nehnulo a chvíli nato už byl její dech teplý a vlhký, s jemným rachocením spánku.

3

Po návratu domů vypadala maminka ještě nemocnější, než když jsme odjížděly. Nebo jsem možná jen zapomněla, jak nemocná doopravdy je. Dům pana Tanaky byl cítit kouřem a piniemi, ale náš nepopsatelně páchl její nemocí. Sacu odpoledne pracovala ve vesnici, takže mi paní Sugiová přišla pomoct maminku umýt. Když jsme ji vynesli z domu, všimla jsem si, že má hrudní koš širší než ramena a oční bělmo zakalené. Snesla jsem pohled na ni jenom proto, že jsem si připomínala, jak jsme jednou, když ještě byla zdravá a silná, společně vylezly z koupele a pára z nás stoupala jako ze dvou vařených ředkví. Bylo pro mě těžké pochopit, že maminka, které jsem tak často drhla záda kamenem a jejíž tělo mi vždycky připadalo pevnější a hladší než Sacuino, bude možná mrtvá dřív, než skončí léto.

Když jsem tu noc ležela na futonu, snažila jsem se podívat na celou tu matoucí situaci z různých úhlů, abych sama sebe přesvědčila a uklidnila, že se to nějak urovná. Především jsem si lámala hlavu s tím, jestli je možné žít bez maminky. I kdybychom to přežily a pan Tanaka nás adoptoval, znamenalo by to, že by moje vlastní rodina přestala existovat? Nakonec jsem usoudila, že pan Tanaka asi nebude adoptovat jenom sestru a mě, ale i otce. Nemůže čekat, že by otec žil sám. V následujících týdnech jsem obvykle nemohla usnout, dokud jsem sama sebe nepřesvědčila, že přesně takhle to bude, takže jsem se moc nevyspala a ráno jsem na oči neviděla.

Jednou ráno uprostřed léta jsem se vracela z vesnice, kde jsem byla koupit balíček čaje, když jsem za sebou uslyšela křupavý zvuk. Ukázalo se, že to je pan Sugi – asistent pana Tanaky – utíkající vzhůru po pěšině. Když ke mně doběhl, chvíli mu trvalo, než popadl dech; těžce oddechoval a chytal se za bok, jako by utíkal celou cestu ze Senzuru. Byl celý rudý a obličej se mu leskl, přestože ještě nebylo horko. Nakonec řekl: „Pan Tanaka chce, abys se sestrou... šla dolů do vesnice... co nejrychleji.“

Přišlo mi divné, že otec to ráno nešel lovit ryby. A teď jsem věděla proč. Dnes byl ten významný den.

„A otec?“ zeptala jsem se. „O něm pan Tanaka nic neříkal?“

„Tak dělej, Čijo-čan,“ přešel mou otázku. „Běž pro sestru.“

Nelíbilo se mi to, ale utíkala jsem domů a našla jsem otce sedět u stolu, jak nehtem vydloubává špínu z rýhy ve dřevě. Sacu přikládala do kamen kousky dřevěného uhlí. Oba se tvářili, jako by očekávali nějaké hrozné neštěstí.

Řekla jsem: „Otče, pan Tanaka chce, aby Sacu-san šla se mnou dolů do vesnice.“

Sacu si odvázala zástěru, pověsila ji na věšák a vyšla ze dveří. Otec neodpověděl, ale několikrát zamrkal a upřeně se díval na místo, kde před chvilkou stála Sacu. Pak ztěžka přesunul pohled na podlahu a přikývl. Slyšela jsem, jak v zadní místnosti matka vykřikla ze spánku.

Sacu už byla skoro ve vesnici, když jsem ji dohnala. Tenhle den jsem si představovala celé týdny, ale nikdy jsem nemyslela, že budu tak vyděšená. Zdálo se, že si Sacu neuvědomuje, že by tahle procházka do vesnice byla v něčem jiná než třeba ta včerejší. Ani se neobtěžovala umýt si ruce umazané od dřevěného uhlí, a navíc si ještě udělala šmouhu na tváři, jak si shrnovala vlasy z čela. Nechtěla jsem, aby se takhle ukázala před panem Tanakou, a tak jsem jí začala otírat obličej, jak by to byla udělala maminka. Sacu mou ruku odstrčila.

Před Japonskou pobřežníjsem se uklonila a pozdravila pana Tanaku v očekávání, že nás rád uvidí. Ale on byl podivně chladný. Bylo to první varování, že nic nebude takové, jak jsem si to představovala. Když nás vedl ke svému vozu s koňským potahem, vysvětlila jsem si to tak, že nás asi chce odvézt k sobě domů, aby u toho byla i jeho žena a dcera, až s námi bude mluvit o adopci.

„Pan Sugi pojede se mnou vpředu,“ řekl, „tak si se Šizu-san sedněte dozadu.“ Přesně tak to řekl: „Šizu-san.“ Připadalo mi strašně neuctivé, že takhle zkomolil sestřino jméno, jenže ona tomu nevěnovala pozornost. Vyšplhala se na vůz a posadila se mezi prázdné koše na ryby, dlaní se opřela o kluzkou podlahu. A pak si tou samou rukou otřela mouchu z tváře, takže jí na ní zůstal lesklý flek. Mně to tak jedno nebylo. Musela jsem myslet jenom na ten zápach kolem, a jak budu šťastná, až si u pana Tanaky budu moct umýt ruce a možná se i převléct.

Cestou jsme se Sacu nepromluvily ani slovo, dokud jsme se nepřehoupli přes kopec, z něhož už bylo vidět Senzuru, kdy zčistajasna řekla: „Vlak.“

Když jsem se rozhlédla, spatřila jsem v dálce vlak, jak se zvolna blíží k městu. Kouř, který se za ním táhl, mi připomínal svlékanou hadí kůži. Ta myšlenka mi připadala chytrá a chtěla jsem se o ni podělit se Sacu, jenže jí to bylo jedno. Panu Tanakovi by se určitě líbila, říkala jsem si, i Kuniko. Umínila jsem si, že jim to povím, až budeme u pana Tanaky.

A pak jsem si najednou uvědomila, že vůbec nemíříme k domu pana Tanaky.

Náš vůz o několik minut později zastavil hned za městem na kousku volného prostranství vedle tratě. Kolem postávali lidé s pytli a dopravními bednami u nohou. A mezi nimi byla i paní Nervózní vedle mimořádně hubeného muže v kimonu z tuhé látky. Měl jemné černé vlasy jako kočičí srst a v jedné ruce držel za šňůru látkovou tašku. Do Senzuru se vůbec nehodil; zvlášť divně se vyjímal vedle rolníků a rybářů a jejich přepravek a vedle stařeny, ohnuté pod batohem plným sladkých brambor. Paní Nervózní mu něco řekla, a když se k nám otočil a upřeně se na nás zadíval, věděla jsem s jistotou, že se ho bojím.

Pan Tanaka mu nás představil. Jmenoval se Bekku. Pan Bekku neříkal vůbec nic, jenom si mě důkladně prohlédl a zdálo se, že se Sacu si neví rady.

Pan Tanaka mu řekl: „Vzal jsem s sebou z Joroida Sugiho. Chcete, aby jel s vámi? On ta děvčata zná a klidně ho mohu na pár dní postrádat.“

„Ne, ne,“ řekl pan Bekku a odmítavě mávl rukou.

Nic takového jsem ovšem nečekala. Zeptala jsem se, kam jedeme, ale vypadalo to, že mě nikdo neposlouchá. Tak jsem si odpověď dala sama. Usoudila jsem, že pan Tanaka nebyl spokojen s tím, co mu o nás řekla paní Nervózní, a že tenhle divný člověk s úzkou hlavou, pan Bekku, nás má v úmyslu odvézt někam, kde by nám důkladněji předpověděli budoucnost. A pak se vrátíme k panu Tanakovi.

Zatímco jsem se ze všech sil snažila nalézt takové vysvětlení, které by zmírnilo moji úzkost, paní Nervózní s příjemným úsměvem odváděla Sacu a mě kousek dál po špinavém nástupišti. Jakmile jsme byly tak daleko od ostatních, že nás nemohli slyšet, její úsměv zmizel a řekla: „Teď poslouchejte, co vám řeknu. Jste obě nezvedené holky!“ Rozhlédla se kolem, aby se ujistila, že se nikdo nedívá, a pak každé z nás vlepila pohlavek. Vykřikla jsem, ani ne tak bolestí, jako leknutím. „Jestli mi uděláte nějakou ostudu,“ pokračovala, „tak si to s vámi vyřídím! Pan Bekku je přísný, musíte dávat pozor, co vám říká! Když vám řekne, abyste si ve vlaku vlezly pod sedadlo, tak to uděláte! Rozuměly jste?“

Z výrazu paní Nervózní jsem pochopila, že musím odpovědět, jinak mě zase potrestá. Ale byla jsem v takovém šoku, že jsem nemohla mluvit. A ona, přesně tak, jak jsem se bála, mě začala štípat do krku tak silně, že bych byla ani nedokázala říct, která část těla mě vlastně bolí. Měla jsem pocit, že jsem spadla do kádě plné hmyzu, který mě štípe, kde se dá, a sama sebe jsem slyšela skučet bolestí. Vzápětí se u nás objevil pan Tanaka.

„Co se to tu děje?“ zeptal se. „Jestli těm děvčatům chcete ještě něco říct, řekněte jim to teď tady, přede mnou. Nemáte důvod, abyste s nimi jednala tímhle způsobem.“

„Určitě si budeme muset promluvit o spoustě věcí. Ale už je tady vlak,“ odpověděla paní Nervózní. A opravdu: už bylo v dálce vidět, jak se kroutí na kolejích.

Pan Tanaka nás odvedl zpátky na nástupiště, kde si rolníci a staré ženy sbírali svá zavazadla. Netrvalo dlouho a vlak u nás zastavil. Pan Bekku v tuhém kimonu se vklínil mezi Sacu a mě a vedl nás za lokte k vagonu. Slyšela jsem, že pan Tanaka něco říká, ale byla jsem tak zmatená a vyděšená, že jsem mu nerozuměla. Nemohla jsem s jistotou říct, co jsem slyšela. Mohlo to být:

Mata jo! „Zase se uvidíme!“

Nebo:

Matte jo! „Počkejte!“

Nebo dokonce:

Má... dejo! „No tak, jdeme!“

Když jsem nakoukla z okna, uviděla jsem, že pan Tanaka jde k svému vozu a paní Nervózní si otírá ruce po celé délce kimona.

Po chvíli sestra řekla: „Čijo-čan!“

Zakryla jsem si tvář rukama a v tu chvíli bych se byla v mukách nejraději propadla podlahou vagonu, kdyby to bylo možné. To, jak sestra vyslovila moje jméno, nepotřebovalo další vysvětlení.

„Ty víš, kam jedeme?“ zeptala se.

Myslela jsem, že chce, abych řekla ano, nebo mlčela. Možná jí ani nezáleželo na tom, kde je cíl naší cesty – pokud aspoň někdo věděl, co se s námi děje. Jenže já to nevěděla. Zeptala jsem se muže s úzkou hlavou, pana Bekku, jenže ten mi vůbec nevěnoval pozornost. Nespouštěl oči ze Sacu, jako by v životě neviděl nikoho jí podobného. Nakonec zkřivil tvář do grimasy ošklivosti a řekl: „Ryby! Obě odporně smrdíte rybami!“

Ze své kabely vytáhl hřeben a začal sestru bezcitně česat. Určitě ji to muselo bolet, ale viděla jsem, že ještě víc ji bolí pohled na pole a vesnice, ubíhající kolem oken. Vtom našpulila rty jako dítě a rozplakala se. Ani kdyby mě uhodila a vynadala mi, nebolelo by mě to tak jako pohled na její chvějící se tvář. Všechno to byla moje vina. Nějaká stará vesnická žena, které z úst trčely ven zuby jako psovi, se přišourala k Sacu, podala jí karotku a pak se zeptala, kam jedeme.

„Do Kjóta,“ řekl stručně pan Bekku.

Když jsem to uslyšela, udělalo se mi špatně strachy. Už jsem se nedokázala podívat Sacu do očí. I město Senzuru se zdálo být strašně vzdálené, natož Kjóto; to jméno mi znělo stejně cize jako Hong Kong nebo New York, o nichž jsem jednou slyšela mluvit doktora Miuru. Věděla jsem jen to, že v Kjótu melou děti a pak jimi krmí psy.

Jeli jsme tím vlakem několik hodin bez jídla a pití. Pochopitelně jsem zpozorněla, když pan Bekku vytáhl z kabely něco zabaleného do listu lotosu, a když to rozbalil, objevil se rýžový knedlíček obalený v sezamovém semínku. Jenže když ho popadl svými kostnatými prsty a nacpal si ho do své hnusné malinké pusinky a ani se na mě nepodíval, cítila jsem, že už další mučení nesnesu. Konečně jsme vystoupili v nějakém velkém městě, a já myslela, že je to Kjóto; ale po chvíli přijel do stanice jiný vlak a my znova nasedli. A tím jsme odjeli do Kjóta. Byl mnohem plnější než ten první vlak, takže jsme museli zůstat stát. Když jsme dorazili na místo, byl už skoro večer a já měla stejný pocit, jaký má asi skála, když do ní buší vodopád od rána do večera.

Když jsme se blížili ke kjótskému nádraží, nebylo z města moc vidět. Ale pak jsem k svému úžasu zahlédla vršky střech, které se táhly do dálky až k úpatí kopců. Nikdy bych si nebyla uměla představit, že nějaké město může být tak velké. A až dodnes mi pohled z vlaku na ulice a domy připomíná tu strašnou prázdnotu a strach, které jsem cítila v onen podivný den, kdy jsem opustila domov.

Tenkrát, kolem roku 1930, bylo v Kjótu ještě hodně rikš. Před nádražím jich stálo v řadách tolik, až jsem si myslela, že v tomhle velkém městě se lidé přesunují z místa na místo jedině v rikšách – i když to bylo hodně vzdálené od pravdy. Asi patnáct nebo dvacet jich stálo opřených o oje a jejich majitelé seděli vedle nich bobku a kouřili nebo jedli; někteří dokonce spali schouleni do klubíčka vedle svých vozíků, přímo ve špíně ulice.

Pan Bekku nás zase popadl za lokty a vedl nás, jako bychom byly dva škopky, které nese od studny. Nejspíš si myslel, že bych mu utekla, kdyby mě na okamžik pustil; jenže já na to ani nepomyslela. Ať už nás vedl kamkoliv, bylo mi to milejší, než abych se octla sama v té nekonečné změti ulic a budov, která mi byla tak cizí jako mořské dno.

Nasedli jsme do rikši a pan Bekku se vmáčkl mezi nás dvě. Pod svým kimonem byl ještě mnohem kostnatější, než jsem si myslela. Trhli jsme sebou dozadu, když rikša zvedl oje, a pan Bekku řekl: „Tominaga-čo, Gion.“

Rikša na to nic neodpověděl, jen se zapřel nohama do země, aby svůj vozík uvedl do pohybu, a pak se dal do klusu. Když jsme přejeli několik bloků, dodala jsem si odvahy a řekla jsem panu Bekku: „Mohl byste nám prosím povědět, kam jedeme?“

Nevypadalo to, že by chtěl odpovědět, ale po chvíli řekl: „Do vašeho nového domova.“

Při těch slovech se mi oči zalily slzami. Slyšela jsem, že i Sacu na druhé straně vedle pana Bekku pláče a málem jsem vzlykla nahlas, když ji pan Bekku zčistajasna uhodil, až hlasitě vyjekla. Kousla jsem se do rtu a tak rychle jsem zastavila svůj vzlykot, že mi snad ztuhly i slzy kutálející se po tvářích.

Brzy jsme zabočili do široké ulice, do které by se snad vešlo celé Joroido. Ani jsem nemohla dohlédnout na druhou stranu přes všechny lidi, jízdní kola, auta a nákladní vozy. Nikdy předtím jsem neviděla opravdové auto. Viděla jsem je na fotografii a vzpomínám si, že mě překvapilo, jak... Nu, že mi v mém strachu připadala krutá, jako by bylo jejich určením spíš lidem ubližovat než jim sloužit. Všechno útočilo na mé smysly. Nákladní auta se řítila tak těsně kolem nás, že jsem cítila pach jejich připálených pneumatik. Uslyšela jsem strašné skřípění a ukázalo se, že je to tramvaj, jedoucí po kolejích prostředkem onoho bulváru.

Jak kolem nás houstl soumrak, sílil ve mně strach, ale přesto jsem žasla nad prvním zážitkem z velkoměsta, zářícího světly. Při večeři u pana Tanaky jsem poprvé uviděla elektrické světlo. Tady byla osvětlena všechna okna v budovách odshora dolů a lidé na chodnících se procházeli v kalužích zlaté záře. V tom jasu by byl vidět i špendlík až na samém konci bulváru. Zabočili jsme do jiné ulice a já poprvé uviděla divadlo Minamiza na druhém konci mostu před námi. Jeho taškami pokrytá střecha byla tak vznosná, že jsem je považovala za palác.

Konečně rikša zabočil do uličky, kde stály dřevěné domy. Byly tak namačkány jeden na druhý, až vytvářely dojem jediného průčelí – a já znova měla ten strašný pocit, že jsem se ztratila. Dívala jsem se, jak tou uličkou spěchají ženy v kimonech. Připadaly mi velmi elegantní, i když, jak jsem později pochopila, to byly jenom služky.

Když jsme zastavili před vchodem do jednoho z domů, řekl mi pan Bekku, abych vystoupila. Pak mě následoval, ale jako by onen den už nebyl dost trudný, stalo se to nejhorší, co se mohlo stát. Když totiž chtěla vystoupit Sacu, pan Bekku se prudce otočil a svojí hubenou kostnatou rukou ji strčil zpátky.

„Tady zůstaň,“ nařídil. „Ty jdeš jinam.“

Dívala jsem se na Sacu a Sacu se dívala na mě. Asi to bylo poprvé, co jsme navzájem dokonale chápaly své pocity. Ale trvalo to jen okamžik, protože si vzpomínám, že se mi oči zalily slzami, takže jsem sotva viděla na cestu. Pan Bekku mě vlekl dovnitř; slyšela jsem ženské hlasy a nějaký halas. Chtěla jsem se vrhnout znova na ulici, když Sacu údivem otevřela ústa nad tím, co uviděla za mými zády.

Stála jsem ve vstupní brance, po jejíž jedné straně byla starobyle vyhlížející studna a na druhé nějaké keře. Pan Bekku mě vlekl dovnitř a pak mě násilím postavil na nohy. Na schůdku před vchodem do domu stála překrásná žena v tak nádherném kimonu, o jakém se mi ani nesnilo, a právě si obouvala lakované zóri. Mě dokázalo okouzlit i kimono mladé gejši s předkusem v bydlišti pana Tanaky, v Senzuru; ale toto bylo modré jako voda a slonovinově bílou barvou na něm byl naznačen vířící proud bystřiny. V něm se zmítal lesklý stříbřitý pstruh a na vodní hladině byly zlatě načrtnuty kruhy všude tam, kde se jí dotýkaly něžně zelené lístky stromu. Na první pohled bylo vidět, že je ten šat utkán z čistého hedvábí, stejně jako pás obi, vyšitý odstíny jemně zelené a žluté. Ale oděv nebyl to jediné, co na ní bylo zvláštní; tvář měla nalíčenou kompaktní bílou barvou, takže připomínala oblak ozářený sluncem. Vlasy učesané do vzdušných smyček se leskly jako tmavý lak a byly ozdobeny sponami vyřezávanými z jantaru a pružinkou, z níž visely stříbrné třásně chvějící se při každém jejím pohybu.

Tak jsem se setkala s Hacumomo. Tehdy to byla jedna z nejslavnějších gejš ve čtvrti Gion; jenže o tom jsem samozřejmě neměla ani tušení. Měla drobnou postavu; i se svým vysokým účesem sahala panu Bekku jenom po ramena. Byla jsem tak okouzlená jejím zjevem, že jsem zapomněla na slušnost a civěla jsem jí přímo do tváře. Usmála se na mě, ale vlídnost v jejím úsměvu nebyla. A pak řekla: „Pane Bekku, nemůžete vynést odpadky později? Překáží mi.“

Ve vchodu žádné odpadky nebyly, to mluvila o mně. Pan Bekku řekl, že podle jeho názoru má Hacumomo dost místa, aby mohla projít.

„Vám nemusí vadit, že u ní stojíte tak blízko,“ řekla Hacumomo. „Ale když já vidím nečistotu na ulici, přejdu na druhou stranu.“

Vtom se za ní ve dveřích objevila starší žena, vysoká a kostnatá jako bambusová tyčka.

„Hacumomo-san, nechápu, jak tě někdo může vystát,“ řekla. Ale současně pohybem ruky vyzvala pana Bekku, aby mě zase vystrčil na ulici, a on poslechl. Poté ta starší žena nemotorně sešla od dveří dolů – měla vybočenou bederní páteř, takže špatně chodila – a přešla ke skřínce na zdi. Vzala odtamtud něco, co mi připadalo jako křesadlo, a obdélný kámen podobný tomu, na němž si rybáři brousí nože, postavila se za Hacumomo a škrtla křesadlem o kámen, takže jí chomáč jisker vlétl do zad. Tehdy jsem to nechápala; víte, gejši jsou ještě pověrčivější než rybáři. Žádná gejša neudělá krok z domu, dokud jí někdo pro štěstí neškrtne křesadlem za zády.

Potom Hacumomo odkráčela tak drobnými krůčky, že vypadala, jako když se vznáší, jenom lem jejího kimona se trochu zachvíval. Tehdy jsem nevěděla, že je to gejša, protože ve srovnání s tím stvořením, které jsem viděla v Senzuru před několika týdny, byla jako zjevení z jiného světa. Usoudila jsem, že je asi od divadla. Všichni jsme se za ní dívali, jak se ladně vzdaluje, a pak mě pan Bekku předal oné starší ženě ve vchodu. Poté znova nasedl k mé sestře a rikša zvedl oje. Ale já je neviděla odjíždět, protože jsem se zhroutila v pláči.

Té ženě se mě zřejmě zželelo, protože mě tam nechali ležet a zoufale vzlykat dost dlouho a nikdo se mě ani nedotkl. Dokonce jsem zaslechla, jak sykla na služku, která za ní přišla z vnitřku domu. Nakonec mi pomohla vstát a osušila mi tvář kapesníkem, který vytáhla z rukávu obyčejného šedého kimona.

„No tak, no tak, děvenko, nemusíš se bát. Nikdo ti hlavu neutrhne.“ Hovořila stejným zvláštním přízvukem jako pan Bekku a Hacumomo. Znělo to tak odlišně od japonštiny, jakou se mluvilo u nás na vesnici, že jsem jí stěží rozuměla. Ale každopádně to byla ta nejlaskavější slova, která jsem v onen den slyšela, a tak jsem ji poslechla. Řekla mi, abych ji oslovovala Tetičko. A pak se mi podívala zpříma do tváře a řekla hrdelním hlasem: „Nebesa! To jsou ale zvláštní oči! Víš, že jsi půvabné děvčátko? Matka bude nadšená.“

Hned mě napadlo, že matka téhle ženy, ať už je to kdokoliv, musí být strašně stará, protože Tetiččiny vlasy utažené na krku do pevného uzlu byly silně prošedivělé, s pouhými několika černými prameny.

Tetička mě odvedla uličkou, spojující dvě blízko u sebe stojící budovy, na zadní dvůr. Jedna z budov byla menší obytný dům – asi jako náš v Joroidu – dvě místnosti s hliněnou podlahou; ukázalo se, že to jsou pokoje pro služebné. Ta druhá stavba byl malý elegantní dům posazený na základech z kůlů tak, že by pod ním mohla prolézt kočka. Nad námi byla jen temná obloha a já měla pocit, že spíš stojím v miniaturní vesničce než mezi domy – zvlášť proto, že jsem na konci dvora zahlédla ještě několik menších dřevěných staveb. Tenkrát jsem nevěděla, že je to obydlí typické pro onu kjótskou čtvrť, v níž jsem se octla. Stavby ve dvoře, přestože vypadaly jako další skupinka maličkých domků, byly jen přístřešky s toaletami a dvoupodlažní skladiště s žebříkem. Celé obydlí zabíralo prostor menší, než byl dům pana Tanaky na venkově, ale bydlelo tam osm lidí. Nebo vlastně se mnou devět.

Když jsem si uvědomila podivné uspořádání všech drobných staveb a domečků, povšimla jsem si elegance hlavního domu. V Joroidu byly dřevěné stavby spíš šedivé než hnědé, vyžrané slaným vzduchem. Ale zdejší dřevěné podlahy a trámy odrážely zlatavé světlo elektrických lamp. Z přední haly s posuvnými dveřmi potaženými papírem vedlo příkré schodiště do hořejšího patra. Jedny dveře byly otevřené dokořán, takže jsem zahlédla dřevěnou skříňku s buddhistickým oltářem. Ukázalo se, že v těchto elegantních pokojích bydlí rodina – a také Hacumomo, i když, jak jsem později pochopila, ta k rodině nepatřila. Když chtěl někdo z rodiny jít na dvůr, nešel spojovací zastřešenou uličkou, jako to dělali sloužící, ale použil vlastní ochoz z leštěného dřeva vedoucí podél domu. Byly tam dokonce i oddělené toalety – horní pro rodinu a spodní pro sloužící.

Ale tohle všechno jsem tehdy ještě nevěděla, i když mi trvalo jenom den či dva, než jsem na to přišla. Stála jsem v té uličce dlouho, lámala si hlavu nad tím, kde to asi jsem, a strašně jsem se bála. Tetička zmizela v kuchyni a chraplavě tam s někým mluvila. Konečně se kdosi objevil. Byla to dívka asi v mém věku a nesla těžké vědro až po okraj plné vody, takže jí skoro polovinu vyšplíchla na udusanou hlínu. Měla štíhlou postavu, ale její tvář byla plná a téměř dokonale kulatá, takže mi připadala jako meloun na špejli. Vědro nesla s námahou a pomáhala si přitom vyplazeným jazykem, přesně tak, jako když z dýně roste nahoře stopka. Brzy jsem pochopila, že to je její zvyk. Vyplazovala jazyk, když si míchala polévku miso, když přebírala rýži do misky, a dokonce i když si zavazovala župan. A tvář měla skutečně tak buclatou a měkkou, s jazykem, který se z ní kroutil ven jako stopka melounu, že jsem jí za pár dní dala přezdívku „Dýně“, a nakonec jí tak říkali všichni – dokonce i její zákazníci o mnoho let později, když už se stala gejšou z Gionu.

Když Dýně položila vědro vedle mě, schovala jazyk a zastrčila si pramínek vlasů za ucho. Přitom si mě prohlížela od hlavy až k patě. Myslela jsem, že by třeba mohla něco říct, jenže ona se jen dívala, jako by se nemohla rozhodnout, jestli si ze mě nemá ukousnout. Opravdu vypadala dost hladově; až se ke mně nakonec naklonila a zašeptala: „Odkud jsi proboha přišla?“

Pomyslela jsem si, že by k ničemu nebylo, kdyby se dověděla, že jsem z Joroida; její přízvuk mi zněl stejně cize jako u všech ostatních, takže jsem si byla jistá, že nebude znát jméno mojí vesnice. A tak jsem jenom řekla, že jsem právě přijela.

„Já už myslela, že tu nikdy neuvidím děvče v mém věku,“ odpověděla. „A co to máš s očima?“

Právě v tu chvíli se Tetička vynořila z kuchyně, zahnala Dýni pryč, popadla štoudev a kousek pláténka a odvedla mě dolů na dvůr. Byl krásně porostlý mechem a nášlapné kameny vedly ke skladišti v pozadí; jenže tam strašně páchly záchody v přístřešku po jedné straně dvora. Tetička mi řekla, abych se svlékla. Bála jsem se, že by mi mohla udělat něco takového jako paní Nervózní, jenže ona mi jen polila ramena vodou a vydrbala mě od hlavy k patě pláténkem. Potom mi podala župan; byl to pouhý kus hrubě tkané bavlny s nejprostším vzorem v tmavěmodré barvě, ale i tak to bylo mnohem elegantnější než cokoliv, co jsem kdy měla na sobě. Stará žena, která, jak se ukázalo, byla kuchařkou, vyšla s několika staršími služebnými do chodby, aby se na mě podívala. Tetička jim oznámila, že budou mít spoustu příležitostí podívat se na mě jindy, a poslala je, odkud přišly.

„A teď poslouchej, holčičko,“ řekla mi Tetička, jakmile jsme osaměly. „Já zatím ještě ani nechci vědět, jak se jmenuješ. Poslední děvče, které sem přišlo, se nelíbilo Matce ani Babičce, takže tu zůstalo jenom měsíc. Jsem už moc stará na to, abych se pořád učila nová jména. Počkám, až jestli si tě tu nechají.“

„A co se stane, jestli si mě nenechají?“ zeptala jsem se.

„Pro tebe by bylo lepší, kdyby si tě nechali.“

„Mohla bych se zeptat, paní... kde to jsem?“

„To je okija,“ odpověděla. „Tady bydlí gejši. Když se budeš hodně snažit a pilně pracovat, jednou z tebe bude gejša, až vyrosteš. Ale jestli nedáš pozor a nebudeš dělat, co ti teď řeknu, tak tu nezůstaneš ani do příštího týdne, protože Matka a Babička za chvíli přijdou dolů, aby si tě prohlédly. Musíš se uklonit co nejníž a nesmíš se jim dívat do očí. Té starší dámě, které tu říkáme Babička, se jakživ nikdo nelíbil, tak si nelam hlavu s tím, co bude říkat. Kdyby se tě na něco ptala, tak ne abys proboha chtěla odpovídat! Já to řeknu za tebe. Ty musíš udělat dojem na Matku. Není zlá, ale záleží jí jenom na jednom.“

Už jsem neměla možnost zjistit, na čem jí záleží, protože ze vstupní haly bylo slyšet vrzání podlahy a vzápětí vpluly na ochoz dvě ženy. Vůbec jsem se neopovažovala na ně podívat, ale to, co jsem koutkem oka zahlédla, vypadalo jako dva hezké štůčky hedvábí plující po proudu. Ani jsem se nenadála, a vznášely se na ochozu přímo nade mnou. Tam se ladně spustily na podlahu a uhladily si kimona na kolenou.

„Umeko-san,“ zvolala Tetička – tak se jmenovala kuchařka. „Přines čaj pro Babičku.“

„Já nechci čaj,“ ozval se rozzlobený hlas.