Tess Gerritsenová

INSTINKT

Přeložila Tatjana Jandourková

LISTEN TO ME

Copyright © 2022 by Tess Gerritsen

All rights reserved.

Translation © Tatjana Jandourková, 2023

ISBN 978-80-242-9393-6

Obsah

- Kapitola první

- Kapitola druhá

- Kapitola třetí

- Kapitola čtvrtá

- Kapitola pátá

- Kapitola šestá

- Kapitola sedmá

- Kapitola osmá

- Kapitola devátá

- Kapitola desátá

- Kapitola jedenáctá

- Kapitola dvanáctá

- Kapitola třináctá

- Kapitola čtrnáctá

- Kapitola patnáctá

- Kapitola šestnáctá

- Kapitola sedmnáctá

- Kapitola osmnáctá

- Kapitola devatenáctá

- Kapitola dvacátá

- Kapitola dvacátá první

- Kapitola dvacátá druhá

- Kapitola dvacátá třetí

- Kapitola dvacátá čtvrtá

- Kapitola dvacátá pátá

- Kapitola dvacátá šestá

- Kapitola dvacátá sedmá

- Kapitola dvacátá osmá

- Kapitola dvacátá devátá

- Kapitola třicátá

- Kapitola třicátá první

- Kapitola třicátá druhá

- Kapitola třicátá třetí

- Kapitola třicátá čtvrtá

- Kapitola třicátá pátá

- Kapitola třicátá šestá

- Kapitola třicátá sedmá

- Kapitola třicátá osmá

- Kapitola třicátá devátá

- Kapitola čtyřicátá

- Kapitola čtyřicátá první

Joshovi a Lauře

Poděkování

Rukopis je jen začátek. Jsem vděčná za usilovnou práci a odborné znalosti všem těm, kdo proměnili pouhá má slova v hotovou knihu. Velké díky patří mým editorkám Jenny Chenové (USA) a Sarah Adamsové (Velká Británie), jež pomohly tomuto příběhu dodat lesk, mé redaktorce, která mě zachránila před mnoha trapasy, a mým nakladatelským týmům v Ballantine a Transworld za jejich neutuchající podporu po dlouhá léta. Děkuji také své neúnavné literární agentce Meg Ruleyové a skvělé agentuře Jane Rotrosen Literary Agency. Výborně, JRA!

A svému manželovi Jacobovi děkuji za trpělivost. Není snadné mít za ženu spisovatelku, ale zvládáš to líp než kdokoli jiný.

Kapitola první

AMY

Měla jsem si vzít zimní boty, pomyslela si, hned jak vyšla ze Snellovy knihovny a uviděla čerstvou vrstvu mokrého rozbředlého sněhu pokrývající celý areál univerzity. Ještě ráno, když odcházela do školy, bylo příjemných deset stupňů, další z řady téměř jarních dnů. A tak se v naději, že je zima u konce, vydala do kampusu v modrých džínách, mikině a zbrusu nových růžových mokasínech z měkké kůže. Ale zatímco trávila celý den uvnitř a pracovala na notebooku, venku se zima vrátila s plnou silou. Teď se už setmělo a při mrazivém větru vanoucím přes nádvoří bude chodník za chvíli hladký jako kluziště.

Amy si s povzdechem zatáhla zip mikiny a navlékla si na ramena těžký batoh s knihami a notebookem. Co se dá dělat. Jdeme. Opatrně sešla po schodech knihovny a hned zapadla po kotníky do sněhové kaše. S promáčenýma nohama zkřehlýma chladem si razila cestu průchodem mezi kolejí Haydn Hall a Blackmanovým auditoriem. Ach jo, nové boty jsou v háji. Jsi pitomá, pitomá. To máš za to, že ses ráno nepodívala na předpověď. Žes zapomněla, jak může být březen v Bostonu zrádný.

Došla ke koleji Eli Hall a najednou se zastavila. Otočila se. Ozývají se kroky, které zaslechla, přímo za ní? Na okamžik se upřeně zadívala do uličky mezi dvěma budovami, ale viděla jen opuštěný chodník třpytící se ve světle pouliční lampy. Tma a mizerné počasí vyprázdnily kampus a Amy teď už neslyšela žádné kroky, jen rachot plískanice a vzdálené svištění aut na Huntington Avenue.

Přitáhla si mikinu těsněji kolem těla a pokračovala v cestě.

Nádvoří kampusu bylo kluzké, pokryté lesklou vrstvou náledí, a Amyiny žalostně nevhodné boty se bořily skrz zmrzlou krustu do kaluží a zmáčely jí džínsy ledovou vodou. Už ani necítila prsty na nohou.

To všechno zavinil profesor Harthoorn. On byl příčinou, proč strávila celý den v knihovně a proč teď nesedí doma s rodiči u večeře. Místo toho se tu trmácí, hrozí jí omrzliny prstů na nohou, a to proto, že její závěrečná práce – dvaatřicetistránková studie, na níž dřela celé měsíce – byla neúplná. Nedostačující, řekl profesor, protože se nezabývala klíčovou událostí v životě Artemisie Gentileschiové, doživotním traumatem, které dodalo jejím obrazům takovou brutální vnitřní sílu: Artemisia byla znásilněna.

Jako by ženy byly beztvará hrouda hlíny, kterou je třeba pěstmi a vynuceným sexem přetvořit v něco lepšího. Jako by k tomu, aby se Artemisia stala umělkyní, potřebovala starý dobrý sexuální útok.

Jak šla Amy dál přes nádvoří a brodila se sněhovou břečkou, měla na Harthoorna kvůli jeho poznámkám čím dál větší zlost. Co ví takový starý suchar o ženách a všech těch únavných a rozčilujících nepříjemnostech, které musejí neustále snášet? O všech těch ochotných radách „já to vím přece nejlíp“ udělovaných muži povýšeným tónem?

Došla ke křižovatce a zastavila se na semaforu, kde právě naskočila červená. Samozřejmě že červená; dnes má zjevně smolný den. Kolem projížděla auta, pneumatiky rozstřikovaly spršky vody. Na batoh jí s pleskáním dopadal mokrý sníh a Amy s obavami pomyslela na svůj notebook, jestli neprovlhne a ona nepřijde o veškerou dnešní práci. Ano, to by dokonale korunovalo tento den. Ale zasloužila by si to za to, že se nepodívala na předpověď. Že si nevzala deštník. Že má tyhle idiotské boty.

Červená pořád svítila. Je semafor rozbitý? Měla by ho ignorovat a rychle přeběhnout na druhou stranu ulice?

Soustředila se na světla semaforu tak usilovně, že si nevšimla muže za sebou. Pak cosi na něm upoutalo její pozornost. Možná to bylo zašustění nylonové bundy nebo pach alkoholu v jeho dechu. Najednou si prostě uvědomila, že tam někdo je, a otočila se, aby si ho prohlédla.

Byl důkladně zachumlaný na ochranu před zimou, šálu omotanou až k bradě a čepici staženou do čela, takže mu z obličeje viděla prakticky jen oči. Neuhnul před jejím pohledem, ale zahleděl se na ni tak pronikavě, že si připadala zranitelná, jako by z ní vysával ta nejhlubší tajemství.

Rychle se podívala na Huntington Avenue, na podniky na druhé straně ulice. Mexická restaurace byla otevřená, okna jasně zářila a uvnitř sedělo půl tuctu hostů. Bezpečné místo, s lidmi, na něž se v případě nouze může obrátit. Schová se tam, aby se ohřála, a možná si zavolá Uber, aby ji zavezli domů.

Konečně se na semaforu rozsvítila zelená.

Amy až příliš rychle sestoupila z chodníku, ale podrážka koženého mokasínu jí na zledovatělé vozovce okamžitě podklouzla. Rozhodila rukama ve snaze udržet se vzpřímeně, jenže těžký batoh ji vychýlil z rovnováhy a ona tvrdě dopadla na zadek, až se rozstříkla břečka na zemi. Mokrá a otřesená se vyškrábala znovu na nohy.

A vůbec nepostřehla reflektory auta, které se na ni řítilo.

Kapitola druhá

ANGELA

O dva měsíce později

Když vidíš něco divného, řekni to. Tu radu jsme všichni slyšeli tolikrát, že kdykoli najdeme podezřelý balíček, kde by neměl být, nebo si všimneme cizího člověka potloukajícího se v našem sousedství, automaticky zpozorníme. Já tedy určitě, zvlášť od doby, co slouží moje dcera Jane u policie a můj přítel Vince je taky bývalý polda v důchodu. Slyšela jsem všechny jejich hrůzostrašné historky, a když vidím něco podezřelého, můžete se vsadit, že si to nenechám pro sebe. Takže je pro mě naprosto přirozené dohlížet na mou čtvrť.

Žiju ve městě Revere, které přísně vzato nepatří k vlastnímu Bostonu, ale je cosi jako jeho předměstí s mnohem dostupnějším bydlením. Mou ulici tvoří jednoduché rodinné domky natěsnané blízko sebe. Startovací domy, jak jim říkával Frank (zanedlouho můj exmanžel), když jsme sem před čtyřiceti lety přišli, až na to, že do něčeho většího jsme se později už nikdy nepřestěhovali. Stejně jako Agnes Kaminská, ta bydlí celá léta hned vedle mě, anebo Glen Druckmeyer, který zemřel v domě naproti, takže se pro něj ten dům změnil ze startovacího v pravý opak. Jak plynuly roky, vídala jsem, jak se rodiny stěhují sem a zase odtud. Dům ode mě napravo je zase prázdný, na prodej, a čeká na obvyklý cyklus s další rodinou. Po mé levici bydlí Agnes, která bývala mou nejlepší přítelkyní, dokud jsem nezačala chodit s Vincem Korsakem, což Agnes považuje za skandální, protože moje rozvodové řízení ještě není ukončené, a můj nový vztah ze mě v jejích očích udělal nemravnou ženštinu. Přestože naše manželství rozbil právě Frank, když odešel k jiné ženě. Blondýně. Ale nejvíc Agnes popudilo, že si to tolik užívám, když je Frank pryč. Užívám si, že mám v životě nového muže a můžu se s ním líbat vzadu na zahradě. A co bych podle ní měla dělat, když mě manžel opustil? Zahalit se do počestné černé barvy a vzdát se sexu, až úplně vyschnu? S Agnes už spolu skoro nemluvíme, ale není to ani zapotřebí. Dobře vím, co moje sousedka dělá. To, co vždycky: kouří Virginia Slims, kouká na teleshopping v televizi a pokaždé rozvaří zeleninu.

Ale není na mně, abych ji soudila.

Na druhé straně ulice hned na rohu stojí modrý dům Larryho a Lorelei Leopoldových, kteří tu bydlí už asi dvacet let. Larry učí angličtinu na místní střední škole, a i když nemůžu říct, že jsme si blízcí, hrajeme spolu každý čtvrtek večer scrabble, takže mi je velmi dobře známo, jakou má Larry rozsáhlou slovní zásobu. Vedle Leopoldových je dům, který býval k pronájmu a kde zemřel Glen Druckmeyer. A hned o dům dál, přímo přes ulici proti mně, bydlí Jonas, dvaašedesátiletý starý mládenec a bývalý příslušník elitní jednotky námořnictva Navy SEALs. Nastěhoval se sem před šesti lety. Lorelei nedávno přizvala Jonase ke mně na naše večery se scrabblem, což sice mělo být kolektivní rozhodnutí, ale ukázalo se, že Jonas je skvělý přírůstek. Vždycky přinese láhev cabernetu Ecco Domani, má dobrou slovní zásobu a nesnaží se do hry propašovat cizí výrazy, což není dovoleno. Scrabble je koneckonců původem americká hra. A musím přiznat, že Jonas je taky velmi atraktivní muž. Bohužel si je toho dobře vědom a s oblibou seká trávník před domem svlečený do pasu, hruď vypjatou, vzdouvající se bicepsy. Přirozeně se nemůžu ubránit a pozoruju ho, což on velmi dobře ví. Kdykoli mě vidí u okna, významně mi zamává, takže Agnes Kaminská si myslí, že spolu něco máme, ale není to pravda. Jen se ke všem sousedům chovám přátelsky, a když se do naší ulice přistěhuje někdo nový, objevím se vždy jako první u jejich dveří s úsměvem a cuketovým chlebíčkem. Lidé to ocení. Pozvou mě dál, představí mi děti, řeknou mi, odkud jsou a jaké mají zaměstnání. Požádají mě, abych jim doporučila dobrého instalatéra nebo zubaře. Vyměníme si čísla telefonů a sliby, že se brzy sejdeme. Tak to bylo se všemi mými sousedy.

Dokud se neobjevili Greenovi.

Mají pronajatý dům číslo 2533, ten žlutý, kde zemřel Glen Druckmeyer. Byl prázdný celý rok a jsem ráda, že tam konečně někdo bydlí. Nikdy není dobré, když dům zůstává neobydlený příliš dlouho; odráží se to na celé ulici a budí to dojem, že zdejší lokalita není žádaná.

Ten den, kdy tu zastaví stěhovací vůz Greenových z půjčovny U-Haul, automaticky vyndám z mrazáku svůj proslulý cuketový chlebíček. Zatímco se rozmrazuje, stojím na verandě a snažím se zahlédnout nové sousedy. Nejprve vidím manžela, jak vystoupí na straně řidiče: vysoký, světlovlasý, svalnatý. Neusmívá se. To je první detail, který mě zarazí. Když přijedete ke svému novému domovu, neměli byste se usmívat? Místo toho se chladně rozhlíží po okolí, otáčí hlavu, oči schované za zrcadlovými brýlemi.

Zamávám na uvítanou, ale on pozdrav hned neopětuje. Chvíli tam dál stojí a dívá se na mě. Konečně zvedne paži a mechanicky mi pokyne, jako by čip v jeho počítačovém mozku zanalyzoval situaci a usoudil, že správná odpověď je zamávat také.

Tak dobře, pomyslím si. Manželka bude možná přátelštější.

Ta se vynoří ze stěhovacího vozu na straně spolucestujícího. Něco přes třicet, platinově blond vlasy, štíhlá postava v modrých džínsech. I ona zkontroluje ulici, ale rychlými těkavými pohledy jako veverka. Zamávám jí a ona váhavě zamává v odpověď.

To mi jako pozvání stačí. Přejdu ulici a řeknu: „Pravděpodobně jsem první, kdo vás přišel přivítat do naší čtvrti!“

„Těší mě, že vás poznávám,“ odvětí žena. Pohlédne na manžela, jako by žádala o svolení říct toho víc. Moje tykadla se rozechvějí, protože mezi tímhle párem není něco v pořádku. Nezdá se, že by se spolu cítili uvolněně, a hned si představím nejrůznější důvody, jak se v manželství může něco pokazit. A já bych to měla vědět.

„Jsem Angela Rizzoliová,“ představím se. „A vy?“

„Já jsem, ehm, Carrie. A tohle je Matt.“ Odpovídá trhaně, jako by si musela rozmyslet každé slovo, než ho vyřkne.

„Bydlím v naší ulici čtyřicet let, tak jestli o tomhle místě potřebujete cokoli zjistit, víte, koho se zeptat.“

„Povězte nám trochu víc o našich sousedech,“ požádá Matt. Pohlédne na číslo 2535, na modrý dům hned vedle. „Co jsou zač?“

„Tedy, to jsou Leopoldovi. Larry a Lorelei. Larry vyučuje angličtinu na střední škole a Lorelei je v domácnosti. Vidíte, jak pěkně udržují zahrádku? Larry je v tom vážně dobrý, nikdy ji nenechá zarůst plevelem. Děti nemají, takže to jsou milí, tiší sousedé. Zleva od vás bydlí Jonas. Sloužil u Navy SEALs a věřte, že má o tom spoustu historek. A na mé straně ulice, hned zprava od mého domu, žije Agnes Kaminská. Manžel jí zemřel už před lety a nikdy se znovu nevdala. Myslím, že jí to takhle vyhovuje. Bývaly jsme nejlepší kamarádky, než můj muž –“ Uvědomím si, že moc žvaním, a odmlčím se. Nemusejí poslouchat, jak jsme se s Agnes rozhádaly. Jsem si jistá, že to uslyší od ní. „Máte děti?“ zeptám se.

Je to jednoduchá otázka, ale Carrie znovu pohlédne na manžela, jako by žádala o dovolení odpovědět.

„Ne,“ řekne manžel místo ní. „Zatím ne.“

„Takže asi nebudete potřebovat doporučení na chůvu k dětem. Stejně je čím dál těžší někoho najít.“ Otočím se ke Carrie. „V kuchyni se mi rozmrazuje pěkný kousek cuketového chlebíčku. Jsem tím receptem proslavená, i když to tvrdím jen sama sobě. Hned ho přinesu.“

Znovu Matt odpoví za oba. „To je od vás milé, ale ne, děkujeme. Máme alergii.“

„Na cukety?“

„To ne, na lepek. Nejíme nic z pšeničné mouky.“ Položí ruku na manželčino rameno a popostrčí ji k domu. „Dobrá, musíme jít vybalovat. Na viděnou, madam.“ Vejdou do domu a zavřou dveře.

Podívám se na stěhovák, který ještě ani neotevřeli. Nebyl by každý jiný pár nedočkavý, aby si přenesl své věci dovnitř? Já bych si jako první vybalila kávovar a čajovou konvici. Ale ne, Carrie a Matt Greenovi nechali všechno ve voze.

To auto stojí celé odpoledne zaparkované v ulici, nedobytně zamčené.

Teprve po setmění, když uslyším řinčení kovu, podívám se přes ulici a uvidím Mattovu siluetu stojící vzadu za stěhovacím vozem. Vleze dovnitř a za chvíli couvá dolů po rampě a táhne rudl naložený krabicemi. Proč čekal až do tmy, aby vyložil náklad? Co nemají sousedé vidět? Ve voze toho moc být nemůže, protože Mattovi trvá jen deset minut, než je s prací hotový. Zase náklaďák zamkne a vrátí se do domu. Uvnitř se svítí, ale nevidím vůbec nic, protože stáhli rolety.

Za čtyři desítky let v téhle ulici jsem měla za sousedy alkoholiky, cizoložníky a jednoho domácího násilníka. Možná dva. Ale nikdy jsem nepotkala tak upjatý a odměřený pár jako Carrie a Matta Greenovy. Možná jsem byla moc dotěrná. Možná řeší nějaké manželské problémy a nemají zrovna teď náladu klábosit se všetečnou sousedkou. Možná je jen a jen moje vina, že jsme vykročili špatnou nohou.

Budu jim muset nechat víc prostoru.

Ale další den, i ten další a další, se nemůžu ubránit a pozoruju dům číslo 2533. Vidím, jak Larry Leopold odchází učit do školy. Vidím Jonase, bez košile, sekat trávník. Vidím svou noční můru Agnes, jak kouří cigaretu při svém protestním pochodu kolem mého domu, který koná dvakrát denně.

Ale Greenovi? Těm se daří unikat mi jako nějaké přízraky. Matta na okamžik zahlédnu za volantem černé toyoty, když vjíždí do garáže. Tajně ho sleduju, jak věší lamelové rolety na okna v patře. Vidím kurýra FedExu, jak jim doručuje do domu krabici zaslanou z obchodu s fotografickou technikou BH Photo v New Yorku, což mi prozradil řidič. (Není na škodu vědět, že řidič FedExu, který rozváží zásilky po naší čtvrti, bezmezně miluje cuketový chlebíček.) Nevidím ovšem žádné známky, že ti lidé jsou někde zaměstnaní. Mají nepravidelný životní režim, přicházejí a odcházejí bez zjevného řádu, chovají se, jako by byli v důchodu. Vyptávala jsem se na ně manželů Leopoldových a Jonase, ale nevědí o nich nic víc než já.

Greenovi jsou záhadou pro nás všechny.

To jsem také vysvětlovala po telefonu své dceři Jane, protože jsem předpokládala, že to vzbudí její zvědavost stejně jako tu mou. Ale jen prohlásila, že to není trestný čin, když se někdo chrání před špehováním sousedů. Jane je hrdá na své instinkty policajta, hrdá, že dokáže vycítit, když něco není v pořádku, ale instinkty své matky nebere vážně. Když jí kvůli Greenovým volám potřetí, nakonec ztratí trpělivost.

„Zavolej, až se něco skutečně stane,“ utrhne se na mě.

O týden později zmizí šestnáctiletá Tricia Talleyová.

Kapitola třetí

JANE

Kolem třpytivě růžového zámku stoupaly bublinky a pohybovaly porostem plastových mořských řas, v němž pirátská truhla přetékala drahokamy. Mořská víla s rozvlněnými rudými vlasy spočívala na svém lasturovém loži obklopená zástupem obdivovatelů z řad korýšů. Živý byl jen jediný obyvatel této podmořské pohádkové říše a v tuto chvíli upřeně civěl přes zakrvácené sklo na detektiva Jane Rizzoliovou.

„To je ale náramně luxusní akvárko pro jednu malou zlatou rybičku,“ prohlásila Jane. „Myslím, že tam má snad všechny postavy z Malé mořské víly. A to všechno pro rybku, kterou za rok stejně spláchnou do záchodu.“

„Ne nutně. To je čínská závojnatka,“ podotkla doktorka Maura Islesová. „Taková rybička může teoreticky žít deset, dvacet let. Nejstarší zaznamenaný exemplář se dožil třiačtyřiceti let.“

Skrz sklo viděla Jane rozmazaně, jak Maura v podřepu na druhé straně akvária prohlíží tělo dvaapadesátileté Sofie Suarezové. I ve tři čtvrtě na jedenáct v sobotu dopoledne dokázala Maura vypadat elegantně, trik, který Jane nikdy nebyla schopná napodobit. Nešlo jen o Mauřiny dokonale padnoucí kalhoty šité na míru i se sakem nebo geometricky sestřižené tmavé vlasy; ne, bylo to něco v Mauře samotné. Většina policistů z bostonského oddělení vražd ji vnímala jako zastrašující postavu s temně rudou rtěnkou, ženu, která používá svůj intelekt coby ochranný štít. A ten intelekt se teď plně soustředil na čtení řeči smrti vyjádřené v poraněních a krvavých stříkancích.

„Je to pravda? Zlatá rybička se vážně může dožít třiačtyřiceti let?“ podivila se Jane.

„Vyhledej si to.“

„Proč nosíš v hlavě i takovou naprosto zbytečnou informaci?“

„Žádná informace není zbytečná. Je to prostě klíč čekající na správný zámek, aby ho otevřel.“

„Tak dobře, vyhledám si to. Protože každá zlatá rybička, kterou jsem kdy měla, do roka pošla.“

„Bez komentáře.“

Jane se narovnala a otočila se, aby znovu prozkoumala skromný příbytek ženy, která tu žila a zemřela. Kdo jsi byla,Sofie Suarezová? Jane se snažila vyčíst vodítka z knih na policích, z dálkových ovladačů úhledně seřazených na nízkém stolku. Pořádkumilovná žena, která ráda pletla, aspoň soudě podle časopisů uložených vedle ovladačů. Knihovna byla plná odborných textů o ošetřovatelství i zamilovaných románů, sbírka ženy, která ve svém zaměstnání vídala smrt, přesto stále chtěla věřit v lásku. A v jednom rohu na malém stolku vyzdobeném pestrými umělými květinami stála láskyplně uchovávaná fotografie usmívajícího se muže s jiskřivýma očima a pěknou patkou černých vlasů spadající do čela. Muž, jehož přízračná přítomnost stále přetrvávala v každé místnosti tohoto domu.

Nad svatostánkem zemřelého byla svatební fotografie mladší Sofie a jejího manžela Tonyho. V den, kdy se vzali, vyzařovala z jejich tváří radost. Ten den jistě věřili, že je čeká mnoho šťastných let, kdy budou spolu stárnout. Ale loni si smrt vzala Tonyho.

A minulou noc si vrah přišel pro Sofii.

Jane přešla ke vstupním dveřím, kde na podlaze ležel stočený stetoskop potřísněný krví.

Právě tady začal útok.

Čekal na ni vrah, když minulou noc vešla do dveří? Nebo byl překvapený, když uslyšel klíč v zámku, a zpanikařil, protože si uvědomil, že bude prozrazen?

První úder ženu nezabil. Stále byla naživu. Stále při vědomí.

Jane sledovala krvavou stopu, jež se táhla po podlaze a svědčila o zoufalé snaze oběti uniknout útočníkovi. Vedla od předních dveří přes obývací pokoj a kolem tiše zurčícího akvária.

A tady to končí, pomyslela si Jane, když pohlédla dolů na mrtvé tělo.

Sofia Suarezová ležela na boku na dlaždicové podlaze, nohy skrčené jako dítě v děloze. Měla na sobě modrý pracovní oděv zdravotních sester a na haleně byla stále připevněná nemocniční visačka: S. Suarezová, registrovaná zdravotní sestra. Proraženou lebku obklopovala kaluž krve, obličej byl rozbitý k nepoznání. Smutný pozůstatek tváře, která tak radostně zářila na svatební fotografii.

„Vidím obrys boty, tady v té kaluži,“ upozornila Maura. „A tam je částečný otisk.“

Jane si dřepla, aby si prohlédla stopu. „Vypadá to na nějakou těžkou botu. Pánská velikost devětatřicet, čtyřicet?“ Otočila se ke vchodu. „Její stetoskop leží u dveří. Napadli ji, hned jak vešla do domu. Podařilo se jí doplazit až sem. Zkroutí se do fetální polohy, možná se snaží chránit, chránit si hlavu. A pak přijde další úder.“

„Našla jsi zbraň?“

„Ne. Co bych měla hledat?“

Maura si klekla k tělu a rukou v rukavici mrtvé ženě jemně odhrnula vlasy, aby odhalila kůži. „Poranění jsou dobře definovaná. Kulatý tvar. Myslím, že hledáš kladivo s plochou hlavicí.“

„Zatím jsme žádné kladivo nenašli. Ať zakrvácené, nebo ne.“

Zezadu z ložnice se vynořil Janin kolega Barry Frost. Jeho obvykle bledý obličej měl znepokojivě rudý odstín spáleniny od slunce, následek včerejšího výletu na pláž bez čepice. Při pouhém pohledu na něj sebou Jane bezděčně škubla. „Nenašel jsem její peněženku ani mobil,“ dodal. „Ale mám tohle. Byla v zástrčce v ložnici.“ Zvedl v ruce nabíječku. „Zdá se, že je od notebooku Apple.“

„A kde je ten notebook?“ zeptala se Jane.

„Tady není.“

„Víš to určitě?“

„Chceš se podívat sama?“ To byla od Frosta netypicky podrážděná odpověď, ale možná si o to koledovala. A ty spáleniny od slunce ho musely dost bolet.

Jane prošla celý dům už dřív a teď ho znovu začala obcházet, až jí návleky na botách šustily na podlaze. Nahlédla do pokoje pro hosty, kde na posteli leželo složené prádlo a povlečení. Pak přišla na řadu koupelna se skříňkou pod umyvadlem plnou obvyklých pleťových krémů a dalších kosmetických přípravků, které slibují věčné mládí, ale nikdy to nesplní. V lékárničce byly lahvičky s léky na vysoký krevní tlak a alergii, vedle nich lahvička hydrokodonu na předpis, šest měsíců prošlý. Nic v koupelně nevypadalo porušené, což Jane znepokojovalo. Lékárnička je jedním z prvních míst, která zloděj obvykle vyplení, a hydrokodon by jistě znamenal cennou kořist.

Pokračovala do ložnice, kde na toaletním stolku stála další zarámovaná fotografie Sofie a jejího manžela ve šťastnějších dobách. V dobách, kdy ještě žili. Stáli do sebe zavěšení na pláži a roky od jejich svatební fotografie jim oběma přidaly vrásky a kila. Pasy měli objemnější, vrásky od smíchu hlubší. Jane otevřela skříň a uviděla, že vedle Sofiiných šatů ještě stále visí Tonyho saka a kalhoty. Jak pro ni muselo být bolestné otevřít tu skříň každé ráno a vidět oblečení zemřelého manžela. Nebo to byla útěcha, že se mohla dotýkat látky, kterou nosil, vdechovat jeho vůni?

Jane zase skříň zavřela. Frost měl pravdu: jestli Sofia opravdu vlastnila notebook, v tomhle domě nebyl.

Přešla do kuchyně, kde na lince stály pytlíky s mexickou kukuřičnou moukou masa a plastové sáčky plné sušených kukuřičných listů. Jinak byla kuchyně dokonale uklizená, všechno pečlivě utřené. Sofia pracovala jako zdravotní sestra; možná pro ni bylo přirozené umývat a sterilizovat povrchy. Jane otevřela kuchyňskou skříňku a uviděla poličky plné neznámého koření a omáček. Představila si, jak Sofia v obchodě strká vozík uličkami a plánuje, co si uvaří. Žila sama, pravděpodobně i sama večeřela a podle její extravagantně zásobené police s kořením jí vaření zřejmě muselo přinášet útěchu. To byl zatím další kousek skládačky, kterou představovala Sofia Suarezová, žena, jež ráda vařila a pletla. Žena, které se stýskalo po zemřelém manželovi natolik, že si ponechala ve skříni jeho oblečení a v obývacím pokoji udržovala na jeho památku malý oltářík. Žena, která měla ráda milostné romány a svou zlatou rybičku. Žena, která žila sama, ale určitě sama nezemřela. Někdo stál nad ní, v ruce smrtící nástroj. Někdo se díval, když naposled vydechla.

Jane pohlédla na zem na střepy z vytlučeného skla v kuchyňských dveřích, místa vstupu. Vetřelec rozbil sklo v rámu, sáhl dovnitř a odsunul západku. Potom Jane vyšla na postranní dvorek, holý pás štěrku s jednou prázdnou popelnicí a sem tam prorůstajícím plevelem. Tady bylo střepů víc, ale štěrk nezachoval žádné otisky bot a branka měla jednoduchou závoru, která se dala snadno zvednout zvenčí. Žádné kamery, žádný domovní alarm. Sofia se musela ve svém okolí cítit bezpečně.

Z Janina mobilu se ozval drásavý skřípot houslí. Bylo to hlavní téma z filmu Psycho, při němž se jí vždycky napjaly všechny nervy – velmi přiléhavé. Aniž se podívala, kdo volá, odmítla hovor a vrátila se dovnitř.

Zdravotní sestra. Kdo sakra zabije zdravotní sestru?

„Nevezmeš to?“ zeptala se Maura, když se Jane vrátila do jídelny.

„Ne.“

„Ale to volá tvoje matka.“

„Právě proto to nevezmu.“ Viděla, jak Maura povytáhla obočí. „Volá dneska už potřetí. Vím, co řekne. Co ty jsi za policajtku? Vůbec tě nezajímá únos?“

„Někoho unesli?“

„Ne. Jen nějaká holka z její čtvrti zdrhla z domova. A není to poprvé, co utekla.“

„Jsi si jistá, že v tom není nic víc?“

„Už jsem mluvila s policejním oddělením v Revere a teď je to na nich. Nepotřebujou, abych jim do toho strkala nos.“ Znovu se podívala dolů na mrtvé tělo. „Mám teď dost svých starostí.“

„Detektive Rizzoliová?“ zavolal nějaký hlas.

Jane se otočila a ve vstupních dveřích uviděla strážníka. „Ano?“

„Právě přijela vnučka té sousedky. Je připravená vám tlumočit, jestli chcete jít vedle.“

Jane a Frost vyšli ven, kde svítilo slunce tak jasně, že se Jane na okamžik zastavila a v té záři několikrát zamrkala, zatímco si prohlížela početné obecenstvo, jež je sledovalo. Na chodníku postával asi tucet místních obyvatel, které přilákala podívaná na policejní auta zaparkovaná v jejich ulici. Když za řadou hlídkových vozů zastavila dodávka policejních techniků, dvě šedovlasé ženy potřásly hlavou a zděšeně si přitiskly ruce na ústa. To nebyla ta cirkusová atmosféra, s níž se Jane tak často setkávala ve městě, kde místa činu představovala zábavu. Těmi, kdo Sofii znali, její smrt zjevně otřásla a teď přihlíželi v zarmouceném tichu, jak Jane a Frost kráčejí k sousednímu domu.

Přední dveře otevřela mladá Asijka oblečená v proužkovaných kalhotách a nažehlené bílé halence, nezvykle formálním oděvu na sobotní dopoledne. „Je ještě velmi rozrušená, ale rozhodně s vámi chce mluvit.“

„Vy jste její vnučka?“ zeptala se Jane.

„Ano. Lena Leongová. To já jsem zavolala na tísňovou linku. Babička v panice telefonovala nejdřív mně a požádala, abych místo ní zavolala na policii, protože angličtina jí dělá potíže. Přišla bych sem tlumočit dřív, ale měla jsem schůzku s klientem ve městě.“

„V sobotu ráno?“

„Někteří moji klienti nemají jindy čas. Jsem imigrační právník a zastupuju hodně pracovníků v restauracích. Sobota ráno je jediná doba, kdy mají volno a můžou mě navštívit. Člověk dělá, co musí.“ Lena jim pokynula, aby šli dovnitř. „Je v kuchyni.“

Jane s Frostem prošli obývacím pokojem, kde stála bezvadně čistá kostkovaná pohovka chráněná igelitovým potahem. Na nízkém stolku byla mísa s ovocem vyřezaným z kamene, jablka v barvách jadeitu a hrozny z růžového křemene. Navěky se lesknoucí plody, které se nikdy nezkazí.

„Kolik let je vaší babičce?“ zeptal se Frost, zatímco následovali Lenu do kuchyně.

„Sedmdesát devět.“

„A vůbec nemluví anglicky?“

„Tedy, rozumí mnohem víc, než dává najevo, ale stydí se mluvit.“ Lena se zastavila na chodbě a ukázala na fotografii na zdi. „To je babička, moji rodiče a já, když mi bylo šest. Rodiče žijí v Plymouthu a pořád babičku prosí, aby se k nim přestěhovala, ale odmítá. Žije v tomhle domě čtyřiačtyřicet let a nechce se vzdát své nezávislosti.“ Lena pokrčila rameny. „Je tvrdohlavá. Co můžete dělat?“

Paní Leongovou našli v kuchyni, jak sedí u stolu s hlavou složenou v dlaních, neučesané stříbrné vlasy jako chmýří pampelišky. Před ní stál šálek čaje, z něhož se linula jasmínová vůně.

„Nai nai?“ řekla Lena.

Paní Leongová pomalu vzhlédla k návštěvníkům, oči zarudlé od pláče. Ukázala na zbylé židle a všichni se posadili, Lena hned vedle babičky.

„Můžete nám, Leno, nejdřív povědět, co vám babička říkala do telefonu?“ požádal Frost a vytáhl svůj zápisník.

„Říkala, že ona a Sofia se měly dnes ráno sejít. Ale když babička přišla k sousednímu domu a zazvonila, nikdo se neozval. Dveře nebyly zamčené, tak šla dovnitř. Uviděla krev. A potom našla Sofii.“

„V kolik hodin to bylo?“

Lena se zeptala babičky a paní Leongová odpověděla dlouhým proudem slov ve standardní čínštině, což bylo jistě víc než pouhé určení času.

„Krátce před osmou,“ přeložila Lena. „Chtěly spolu vařit mexické tamales. Obvykle to dělávaly v lednu, ale letos to bylo příliš brzy po tom, co zemřel Tony, a Sofia byla stále dost otřesená.“

„Myslíte pana Suareze?“ zeptala se Jane. „Jak zemřel?“

„Na krvácení do mozku. Operovali ho, ale už se neprobral. Ležel tři týdny v kómatu, než zemřel.“ Lena potřásla hlavou. „Byl to tak milý člověk, tak laskavý k mé babičce. Vlastně byl laskavý ke všem. Mohli jste ho vidět se Sofií, jak se drží za ruce, kdykoli se procházeli kolem bloku. Jako novomanželé.“

Frost vzhlédl od zápisníku, kam si dělal poznámky. „Říkáte, že vaše babička a Sofia se dnes ráno chystaly dělat tamales. Jak se vlastně spolu domlouvaly?“

Lena svraštila obočí. „Promiňte, co prosím?“

„Vaše babička nemluví anglicky. A předpokládám, že Sofia neuměla čínsky.“

„Nepotřebovaly se spolu domluvit, protože vaření je svým způsobem také řeč. Přihlížely a ochutnávaly společně. Vyměňovaly si spolu různá jídla. Sofiiny tamales. Babiččinu báječnou dušenou hovězí oháňku.“

Jane se podívala na poličku s kořením nad sporákem, na sbírku ingrediencí a omáček, které se tak lišily od Sofiiných. Vzpomněla si na sáčky s moukou masa v kuchyni mrtvé ženy a představila si obě dvě, jak sedí bok po boku, balí náplň do kukuřičných listů, smějí se a brebentí v různých jazycích, ale přesto si výborně rozumí.

Jane uviděla, jak si paní Leongová utírá obličej s mokrými stopami slz na tvářích, a vzpomněla si na svou matku, také vášnivě nezávislou, také žijící samostatně. Pomyslela i na ostatní ženy v tomto městě, samotné v noci ve svých domovech. Ženy, které by zvuk rozbíjeného skla a neznámých kroků upozornil na možné nebezpečí.

„Včera v noci,“ promluvila Jane, „slyšela vaše babička něco neobvyklého? Nějaké hlasy, rozruch?“

Než to Lena stačila přeložit, paní Leongová už zavrtěla hlavou. Zjevně otázce rozuměla a odpověděla dalším dlouhým přívalem čínštiny.

„Prý nic neslyšela, ale chodí spát už v deset,“ tlumočila Lena. „Sofia mívala v nemocnici noční služby a obvykle se dostala domů až kolem půl dvanácté nebo o půlnoci. To už babička spala.“ Lena se odmlčela, protože paní Leongová znovu promluvila. „Ptá se, kdy se to stalo. Hned jak Sofia přišla domů?“

„Myslíme si to,“ přisvědčila Jane.

„Byla to loupež? Protože v okolí došlo k několika vloupáním.“

„Kdy to bylo?“ chtěl vědět Frost.

„Jedno před několika měsíci, ve vedlejším bloku. Majitelé byli doma v posteli, když se to stalo, a celou událost zaspali. Potom můj otec instaloval babičce na dveře nové zástrčky. Nemyslím, že se Sofia někdy dostala k tomu, aby vyměnila svoje.“ Lena se podívala na Jane, pak na Frosta. „To se stalo? Někdo se ji pokusil vykrást a ona ho přistihla?“

„Z jejího domu zmizely nějaké věci,“ odpověděla Jane. „Její peněženka, mobil. A možná notebook. Neví babička, jestli Sofia nějaký měla?“

Znovu proběhl rychlý rozhovor v čínštině. „Ano,“ přeložila Lena. „Babička říká, že ho Sofia minulý týden používala v kuchyni.“

„Může ho popsat? Barvu, značku?“

„Ach, pochybuju, že by měla ponětí o značce.“

„Apple,“ ozvala se paní Leongová a ukázala na mísu s ovocem na kuchyňské lince.

Frost a Jane se na sebe překvapeně podívali. Odpověděla ta žena právě na jejich otázku?

Frost vytáhl svůj mobil a ukázal na logo vzadu. „Takový Apple? Počítač Apple?“

Žena přikývla. „Apple.“

Lena se zasmála. „Říkala jsem vám, že rozumí víc, než dává najevo.“

„Může nám o tom počítači povědět něco víc? Jakou měl barvu? Byl starý, nebo nový?“

„Jamal,“ promluvila znovu babička. „Pomohl jí koupit.“

„Dobře,“ řekl Frost a zapsal si to jméno do poznámkového bloku. „Ve kterém obchodu Jamal pracuje?“

Paní Leongová zavrtěla hlavou. Nespokojeně se otočila a něco vysvětlovala vnučce.

„Aha, tenhle Jamal,“ přikývla Lena. „To je kluk tady z ulice, Jamal Bird. Často pomáhá starším paním v sousedství. Víte, takovým, které si ani nedovedou zapnout televizi. O tom počítači si musíte promluvit s ním.“

„To uděláme,“ přisvědčil Frost a zavřel zápisník.

„A taky říká, že si na to máte dát studený zelený čaj a měsíčkovou mast, detektive.“

„Cože?“

„Na ty spáleniny.“

Paní Leongová ukázala prstem na Frostův bolestivý zarudlý obličej. „Cítit o moc líp,“ pronesla a poprvé se dokázala usmát. Takže nakonec se právě Frostovi podařilo vyloudit z téhle smutné ženy úsměv. Šedovlasé dámy zjevně vždycky měly sklon chovat se k němu jako k dávno ztracenému vnukovi.

„A ještě něco,“ dodala Lena. „Babička říká, že si musíte dát pozor, až budete mluvit s Jamalem.“

„Proč?“ podivila se Jane.

„Protože jste policejní důstojníci.“

„On má něco proti poldům?“

„On ne. Ale jeho matka.“

Kapitola čtvrtá

„Proč chcete mluvit s mým synem? Vy policajti prostě jen tak předpokládáte, že něco provedl?“

Beverly Birdová stála jako stráž ve vstupních dveřích, nehybná bariéra proti každému, kdo by se odvážil vpadnout do jejího domu. Byla sice menší než Jane, ale statná jako kmen stromu, nohy v růžových žabkách pevně rozkročené na zemi.

„Nepřišli jsme, abychom vašeho syna z něčeho obvinili, madam,“ řekl Frost pokojně. Pokud šlo o uklidňování hádek, byl Frost nejlepší zaříkávač krizí, hlas, na nějž Jane spoléhala, že zkrotí vášně. „Jen doufáme, že nám Jamal může pomoct.“

„Je mu teprve patnáct. Jak by vám mohl pomoct s případem vraždy?“

„Znal Sofii a –“

„Stejně jako všichni v naší čtvrti. Ale vy policajti se vrhnete na jedinýho černýho kluka v celým bloku?“

Samozřejmě že jí to tak muselo připadat, a jak by ne? Pro matku vypadá celý svět jako nebezpečné místo, a když jste matka černošského syna, nebezpečí se jen znásobí.

„Paní Birdová,“ pronesla Jane, „taky jsem máma. Dobře chápu, proč se bojíte a nechcete nás nechat promluvit si s Jamalem. Ale potřebujeme identifikovat počítač paní Suarezové a slyšeli jsme, že váš syn jí ho pomáhal koupit.“

„Pomáhá s počítači spoustě lidí. Dokonce za to někdy dostane zaplaceno. Rozhlídněte se v sousedství. Kolik myslíte, že si z těch starých lidí umí poradit s vlastním telefonem?“

„V tom případě je Jamal tím pravým, kdo nám může pomoct najít její zmizelý notebook. Ten, kdo se vloupal do jejího domu, ho vzal a my potřebujeme znát značku a model.“

Paní Birdová je chvíli pozorovala jako medvědice zvažující, zda tito vetřelci představují pro její mládě hrozbu. Potom váhavě ustoupila, aby mohli vejít do domu. „Jen abyste věděli, mám mobil a nebojím se ten rozhovor nafilmovat.“

„Jestli tak budete mít lepší pocit,“ přikývla Jane. Kdo dnes nemá mobil? Byl to svět, v němž se teď policie musela pohybovat, kde každý její krok byl nahráván a posléze kritizován. Na místě Jamalovy matky by udělala totéž.

Paní Birdová je vedla chodbou, až jí růžové žabky pleskaly na bosých nohou, a u dveří synova pokoje zavolala: „Zlato, je tu policie. Chtějí s tebou mluvit o Sofii.“

Chlapec musel jejich rozhovor slyšet, protože na to oznámení nereagoval a ani se k nim neotočil. Seděl u počítače, ramena shrbená, jako by ho jejich návštěva už předem demoralizovala. V jeho pokoji vládl typický teenagerovský nepořádek: oblečení poházené na posteli, modré boty značky Nike na zemi, police plné plastových figurek akčních hrdinů. Thor. Kapitán Amerika. Černý panter.

„Nevadí, když se posadím?“ zeptala se Jane.

Chlapec pokrčil rameny; odpověď, kterou považovala za ano. Anebo jen za jak chcete. Když si k němu chtěla přitáhnout druhou židli, všimla si, že na sedadle leží inhalátor Ventolin. Ten chlapec má astma. Položila inhalátor na jeho stůl a posadila se. „Jsem detektiv Rizzoliová,“ představila se. „A tohle je detektiv Frost. Pracujeme na oddělení vražd bostonské policie a potřebujeme tvou pomoc.“

„Jde o Sofii. Že jo?“

„Takže jsi slyšel, co se stalo.“

Pomalu přikývl, ale stále se na ni nepodíval. „Viděl jsem policejní vozy.“

Paní Birdová se ozvala ode dveří: „Zůstal uvnitř a já se šla podívat, co se děje. Nařídila jsem mu, aby nechodil ven, poněvadž jsem nechtěla, aby tam došlo k nějakýmu omylu. Vy policajti někdy děláte unáhlený závěry.“

„Snažím se nic takového nedělat, paní Birdová,“ ujistila ji Jane.

„Tak proč jste tady?“ zeptal se Jamal. Konečně se otočil tváří k Jane a ona uviděla uslzené hnědé oči s neuvěřitelně dlouhými řasami. Na patnáct let byl malý a vypadal křehce. To je tím astmatem, pomyslela si.

„Ze Sofiina domu se ztratilo několik věcí včetně jejího notebooku. Paní Leongová nám říkala, že jsi Sofii pomohl ten počítač koupit.“

Zamrkal, až se mu zaleskly řasy. „Byla to hodná paní. Vždycky mi chtěla zaplatit za věci, co jsem pro ni dělal.“

„Co to bylo?“

„Prostě různý věci. Jako naučit ji zacházet s televizí. Instalovat jí nový počítač. Bylo mi jí líto, potom co jí umřel manžel.“

„Všichni jsme ji litovali,“ dodala paní Birdová. „Zdá se, že ty největší průsery se stávají právě dobrým lidem.“

Frost se obrátil na Jamala: „Pověz nám o Sofiině notebooku. Kdy jsi jí ho pomohl koupit?“

„Bylo to asi před dvěma měsíci. Starý se jí rozbil a chtěla nový, aby si něco našla na internetu. Neměla moc peněz a zeptala se mě, co by si měla koupit.“

„Spousta starších dam v naší čtvrti ho žádá o pomoc,“ dodala paní Birdová s nádechem pýchy. „Je to zdejší počítačový expert.“

„Takže kde ten notebook koupila?“ zeptal se Frost.

„Našel jsem pro ni jeden na eBay. Byla to fakt dobrá koupě. MacBook Air z roku 2012 za sto padesát babek. Na grafice jí nezáleželo a usoudil jsem, že jí paměť o čtyřech giga bude stačit. Chtěla ho používat jenom na vyhledávání.“

Frost si dělal poznámky do zápisníku. „Takže, MacBook Air, 2012…“

„Úhlopříčka třináct celých tři palce. Jedna celá osm gigahertz Intel Core –“

„Zadrž, je to moc rychle. Nech mě, ať si to všechno zapíšu.“

„A co kdybych vám prostě vytiskl technickou specifikaci?“ Jamal se zase otočil k počítači, něco naťukal na klávesnici a našel požadované informace. O pár sekund později zahrčela tiskárna a vyplivla list papíru. „Byl stříbrný,“ dodal Jamal.

„A říkal jsi, že stál jenom sto padesát dolarů?“ podivila se  Jane.

„Jo, dala nejvyšší nabídku a prodejce měl dobrý hodnocení. Když počítač dostala, zaskočil jsem tam a pomohl jí instalovat i wifi.“

„Páni,“ vydechla Jane. „Někoho takového jako ty bych potřebovala mít pořád na telefonu.“

Jamal se poprvé usmál, ale byl to úsměv velmi váhavý. Ještě stále jim nevěřil. A možná nikdy nebude.

Paní Birdová rychle dodala: „Víte, některé z dam mu opravdu platí. Takže jeho pomoc by nebyla zadarmo.“

„Ale od Sofie jsem žádný peníze nikdy nechtěl,“ řekl Jamal. „Místo toho mi slíbila pár tamales.“

„Ta ženská dělala opravdu moc dobrý tamales,“ doplnila paní Birdová.

Tamales, které už nikdy nepřipraví, pomyslela si Jane. Někdy právě takové maličkosti, jako jsou tamales, mohou spojovat lidi v celém sousedství.

„Co její mobil, Jamale?“ vyptával se dál Frost. „Pamatuješ si na něj?“

Jamal se zamračil. „Ten taky chybí?“

„Ano.“

„Divný. Protože to byl jen mobil se starou verzí Androidu, měla ho celou věčnost. Surfování na něm jí dělalo potíže, kvůli špatným očím. Proto potřebovala k vyhledávání notebook.“

„Jaký druh vyhledávání?“

„Snažila se najít nějaký starý články v novinách. To se těžko dělá na malým telefonu, když vám neslouží oči.“

Frost otočil na novou stránku zápisníku a psal dál. „Takže měla starý Android. Jakou barvu?“

„Vím, že měl modrý kryt s obrázky různých tropických rybiček. Měla rybičky ráda.“

„Modrý kryt s tropickými rybkami. Dobře,“ řekl Frost a zápisník zavřel. „Díky.“

Jamal si zhluboka oddychl, zjevně úlevou, že výslech je u konce. Jenže nebyl. Jane musela položit ještě jednu otázku.

„Nechci, aby sis to vyložil špatně, Jamale,“ začala. „Ale musím být důsledná. Můžeš nám říct, kde jsi byl včera kolem půlnoci?“

Jako by mu na okamžik přelétl přes tvář mrak. Touto jedinou otázkou právě zničila veškerou důvěru, kterou si u něj vybudovali.

„Já to věděla,“ vyštěkla paní Birdová znechuceně. „Proč se ho na to ptáte? Ale kvůli tomu jste sem přece přišli, ne? Abyste ho obvinili?“

„Ne, paní. To je běžná rutina.“

„To nikdy není rutina. Hledáte nějaký důvod, abyste obvinili mýho syna, kterej nikdy Sofii neublížil. Měl ji moc rád. My všichni.“

„Chápu, ale –“

„Ale když to chcete vědět, rovnou vám to řeknu sama. Byla horká noc a mýmu chlapci nedělá horko dobře. Měl těžkej záchvat astmatu. To poslední, co by chtěl dělat, bylo běhat po ulici a někomu ublížit.“

Zatímco se matka rozčilovala, Jamal neříkal nic, jenom seděl s rovnými zády, ramena napřímená, a mlčky zachovával důstojnost. Jane tu otázku nemohla vzít zpátky, otázku, jakou by položila každému mladému chlapci, který žil ve čtvrti, kde docházelo k vloupáním. Který znal oběť a byl v jejím domě.

Další otázka měla být ještě bolestnější.

„Jamale,“ pronesla Jane tiše, „protože jsi byl v Sofiině domě, budou tam nejspíš tvoje otisky. Potřebujeme je vyloučit z jakýchkoli neidentifikovaných otisků, které najdeme.“

„Chcete moje otisky prstů,“ zamumlal sklesle.

„To je jenom proto, abychom věděli, které pro nás nemají význam.“

Rezignovaně si vzdychl. „Tak jo. Chápu.“

„Přijde sem forenzní technik, aby ti je sejmul.“ Jane se podívala na jeho matku. „Váš syn není podezřelý, paní Birdová. Právě naopak, velice nám pomohl, takže děkujeme. Děkujeme vám oběma.“

„Jo,“ ušklíbla se matka. „Jasně.“

Když Jane vstala k odchodu, Jamal se zeptal: „A co Henry? Co s ním bude?“

Jane potřásla hlavou. „Henry?“

„Její rybička. Sofia nemá žádný příbuzný, tak kdo bude Henryho krmit?“

Jane pohlédla na Frosta, který jen zavrtěl hlavou. Otočila se znovu k Jamalovi. „Co víš o zlatých rybičkách?“

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá