Přeložila Petra Ben-Ari

THE VEGETARIAN

Copyright © Han Kang 2007

Translation © Petra Ben-Ari, 2017

This book is published with the support of the Literature Translation Institute of Korea (LTI Korea).

ISBN 978-80-207-2189-1

Obsah

1. Ve getariánka

2. Mongolská skvrna

3. Hořící stromy

Doslov

1.
Ve getariánka

Dokud se moje žena nestala vegetariánkou, nikdy mě nenapadlo, že by mohla být v jakémkoliv směru výjimečná. Abych řekl pravdu, když jsem ji potkal poprvé, nijak mě nezaujala. Postava ani příliš malá, ani vysoká, vlasy ani příliš dlouhé, ani krátké, zavadlá pleť se žlutým nádechem, poněkud vystupující lícní kosti vedle úzkých očí překrytých epikantem, oblečení neurčité barvy, jako by se bála čehokoliv, co by mohlo být považováno za výraz osobitého stylu. V černých lodičkách toho nejzákladnějšího tvaru kráčela směrem ke stolu, u něhož jsem na ni čekal. Chůzí, která nebyla ani rychlá, ani pomalá, ani energická, ani bez života.

Oženil jsem se s ní, protože ruku v ruce s absencí zvláštního kouzla se zdálo, že nemá ani výrazné nedostatky. Její nekomplikovaná povaha postrádající originalitu, vtip či šarm mi naprosto vyhovovala. Nemusel jsem jí za každou cenu věšet na nos, jak jsem sečtělý a světaznalý, abych na ni patřičně zapůsobil. Nemusel jsem při každém zpoždění uhánět jako o život, protože se nezlobila, když jsem nepřišel na schůzku včas. Nemusel jsem se cítit zahanbený při pohledu na muže ze stránek módních katalogů, protože mě s nimi nesrovnávala. Nerozčiloval ji ani můj vystouplý pupek, který mi začal růst už před třicítkou, ani vyzáblé nohy a předloktí, na kterých se mi přes veškeré úsilí nepodařilo vytvarovat svaly, ani malý penis, který byl skrytým zdrojem mého komplexu méněcennosti.

Nikdy jsem si neliboval v extrémech. Jako malý jsem si troufal jen na mladší děcka, která mě byla ochotna uznat za vůdce pouličního gangu, později, když jsem vyrostl, jsem se přihlásil na průměrnou vysokou školu, kde jsem měl nejlepší šanci dosáhnout slušného stipendia, a po studiích jsem se spokojil se zaměstnáním v malé firmě, kde si cenili mých nevalných schopností a vypláceli mi za ně měsíční mzdu, která sice nebyla přehnaně štědrá, ale aspoň se objevovala na účtu s železnou pravidelností. Proto jsem se také zcela přirozeně rozhodl oženit s dívkou, která se mi jevila jako naprosto obyčejná. Měl jsem za to, že všechny ty krásné, inteligentní, vyzývavě smyslné ženy a dcery z bohatých rodin by mi od první chvíle jenom přidělávaly vrásky na čele.

Přesně podle mých očekávání plnila roli obyčejné manželky do puntíku. Každé ráno vstala v šest hodin a k snídani mi připravila misku rýže, polévku a kousek ryby. Dokonce po troškách přispívala do rodinného rozpočtu penězi z brigády, kterou si byla zvyklá přivydělávat ještě předtím, než jsme se vzali. Pracovala jako pomocná pedagogická síla na večerní škole počítačové grafiky, kde kdysi absolvovala roční kurz, a pro jedno komiksové nakladatelství dělala z domova drobné grafické práce spočívající zpravidla pouze v tom, že vkládala texty do komiksových bublin.

Má žena toho nikdy moc nenamluvila. Stávalo se velmi zřídka, že by mě o něco žádala, a ať jsem se domů vrátil v libovolnou pozdní hodinu, nijak neprotestovala. Nedomáhala se ani toho, abychom o svátcích, kdy jsme čas trávili společně, vyráželi někam na jídlo nebo za zábavou. Zatímco jsem se celé odpoledne povaloval u televize s ovladačem v ruce, žena se zavírala do svého pokoje. Zřejmě si dělala svou práci nebo si četla. Jestli se dalo říct, že měla nějaký koníček, pak to bylo právě čtení knížek, ale už jen obálka většiny z jejích titulů vypadala tak nudně, že bych se nenamáhal knihu ani otevřít. Vycházela ven teprve v době jídla, kdy se mlčky pouštěla do vaření. Život s takovou ženou opravdu nemohl být považován za nějaké dobrodružství. Když jsem však na druhou stranu uvážil, jak nepříjemné mi byly manželky kolegů a známých, které své muže tisíckrát za den naháněly po telefonu, bez ustání otravovaly svými výčitkami a vyvolávaly ukřičené hádky, cítil jsem se za svou ženu vděčný.

Snad jen v jediné věci vyčnívala z davu – neměla ráda podprsenky. Když jsem jí ještě v prchavém čase našeho vlažného randění jednou položil ruku na záda, otřáslo mnou, že pod jejím svetrem necítím ramínko od podprsenky. Tenkrát mě to vlastně docela vzrušilo. Na okamžik jsem se zarazil, abych se zaujetím prozkoumal výraz její tváře: vysílá mi tím snad nějaký tajný signál? Jenže výsledek mého zkoumání byl jednoznačný – žádný signál nevysílá. Ale když nejde o signál, je to známka její lenosti? Nebo možná lhostejnosti? Nedokázal jsem to pochopit. Měla malé, nehezké poprsí, nezdálo se proto pravděpodobné, že by vyznávala módní trend bezpodprsenkového vzhledu. Naopak, kdyby chtěla, abych se za ni před kamarády nestyděl, měla by si vzít pušapku s přiměřeně tlustými vycpávkami.

Po svatbě chodila doma zásadně bez podprsenky. Jakmile však udeřila letní vedra, nemohla bez ní vyjít ven, třebaže se chystala opustit dům jen na skok, protože by jinak riskovala, že se jí pod oblečením zřetelně vyrýsují ztuhlé bradavky. Neuběhla ale ani minuta a už si šmátrala rukou na zádech, aby podprsenku rozepnula. I když na sobě zrovna měla triko z tenké látky nebo upnutější oděv, pod kterým se háčky rozepnuté podprsenky nedaly přehlédnout, vůbec se tím netrápila. Když jsem ji za to pokáral, vyřešila to tím, že si i v největším parnu místo podprsenky navlékla přes oblečení vestu. Na vysvětlenou dodávala, že ji podprsenka nesnesitelně škrtí a svírá na prsou. Já, který jsem nikdy nepoznal, jaké to je mít na sobě podprsenku, jsem si pochopitelně nedokázal vůbec představit, jak může být její nošení mučivě svazující. Nicméně vzhledem k tomu, že všechny ženy podprsenky běžně nosí a žádná z nich k tomu zjevně nechová takový odpor, připadala mi její přecitlivělost přinejmenším podivná.

Mimo to však život ubíhal velmi poklidně. Přestože bychom toho roku oslavili páté výročí svatby, nedalo se říct, že by naše manželství v některém ohledu zvlášť vyčpělo – už proto, že ani v počátku jsme do sebe nebyli bezhlavě zamilovaní. A protože jsme rodičovské plány odkládali do doby, až si pořídíme vlastní byt – což se právě stalo předchozího roku na podzim –, začal jsem se pomalu zabývat myšlenkou, zda se i já konečně dočkám chvíle, kdy uslyším dětský hlásek, jak na mě žvatlavě volá:

„Tati, tati!“ Předtím než jsem jednoho únorového rána našel svou ženu stát v kuchyni oblečenou jen do noční košile, bych si nikdy nepomyslel, že by se náš život mohl třeba jen nepatrně odklonit z trasy, kterou jsem pro nás vytyčil.

„Co tady stojíš?“ zeptal jsem se, zatímco jsem stáhl zpět ruku napřaženou k vypínači v koupelně. Bylo kolem čtvrté hodiny ráno. Před chviličkou mě probudil pocit žízně spojený s nutkáním na záchod, přičemž oboje jsem přičítal půl lahvi sodžu, kterou jsem včera vypil na firemním večírku.

„Hm? Ptám se, co tu děláš?“

Pohlédl jsem na ni a ovanul mě mrazivý chlad. Rázem jsem se probral ze spánku i lehké opilosti. Žena stála nehnutě uprostřed místnosti a oči upírala na ledničku. Z profilu ponořeného do tmy jsem nedokázal vyčíst její výraz, přesto mě na ní cosi děsilo. Její bujná kštice nebarvených černých vlasů se neposlušně vzdouvala do vzduchu. Lem bílé noční košile, dlouhé až ke kotníkům, měla jako obvykle mírně povytažený nahoru.

V kuchyni bylo daleko chladněji než v ložnici. Jindy zimomřivá žena by si za normálních okolností už dávno běžela obléknout svetr a na nohy by si natáhla papuče s kožešinkou. A přitom teď stála na podlaze bosky a v lehké letní košili, aniž bylo jasné, jak dlouho už tam takhle trčí, a tvářila se, že neslyší nic z toho, co říkám. Jako by před ní namísto lednice dřepěla neviditelná bytost – nebo duch.

Co se to jenom děje? Že by trpěla somnambulismem, o kterém jsem dosud slyšel jenom vyprávět?

Vykročil jsem blíže k siluetě mé ženy, která zůstavala nehybná jako kamenná socha.

„Co se ti stalo? Co tady vyvádíš…?“

Když jsem jí položil ruku na rameno, čekal jsem, že sebou trhne leknutím, ale nestalo se nic. Celou dobu byla při smyslech a musela si být vědomá toho, že jsem vyšel z ložnice, mluvil na ni i že jsem se k ní přiblížil. Jednoduše mi celou dobu nevěnovala pozornost. Stejně jako když byla zrovna zabraná do sledování nočních seriálů a nevěnovala pozornost tomu, že jsem se vrátil domů, přestože mě slyšela přicházet. Jenomže co ji mohlo tak uhranout ve čtyři hodiny ráno v temné kuchyni, když před sebou nemá nic víc než dveře čtyřsetlitrové ledničky, které jen nezřetelně prosvítají v šeru?

„Miláčku!“

Zadíval jsem se na její profil vystupující ze tmy. Chladně jiskřící oči a pevně sevřená ústa – takový výraz jsem u ní ještě nikdy nespatřil.

„Zdál se mi sen.“

Její hlas zněl naprosto zřetelně.

„Sen? Co to prosím tě vykládáš, víš ty, kolik je vůbec hodin?“ Otočila se mým směrem a pomalu odkráčela ke dveřím do ložnice, které byly stále ještě otevřené. Jakmile překročila práh, natáhla za sebe ruku a potichu zavřela. Zůstal jsem sám ve zšeřelé kuchyni a civěl jsem na dveře, které před chvílí spolkly její bíle oblečenou postavu.

Rozsvítil jsem světlo v koupelně a vešel dovnitř. Mrazy trvaly už několik dní a teplota se stále pohybovala okolo deseti stupňů pod nulou. Gumové pantofle, které zmáčela voda, když jsem se před pár hodinami sprchoval, mě studily do nohou. Při pohledu na černý kráter větráku nad vanou a bílé dlaždice na stěnách a podlaze mě přepadl pocit sklíčenosti z nehostinného zimního času.

Když jsem se vrátil do ložnice, má žena ležela schoulená na své straně postele a nevydávala žádný zvuk. Až se téměř zdálo, že jsem v pokoji sám. To se však ukázalo jen jako smyslový klam. Když jsem pozorně nastražil uši, uslyšel jsem slaboučký zvuk jejího dechu. Nepodobal se dechu spícího člověka. Kdybych natáhl ruku, mohl bych se dotknout jejího teplého těla. Ale já se jí najednou dotknout nemohl. A promluvit na ni jsem už neměl chuť.

* * *

Zachumlaný v přikrývce jsem na okamžik ztratil pojem o skutečném světě a bezmyšlenkovitě jsem zíral do paprsků zimního rána, které se do ložnice řinuly skrz bílé záclony. Vtom jsem nadzvihl hlavu a podíval se na hodiny na stěně. Okamžitě jsem se vymrštil z postele a rozrazil dveře ven. V kuchyni jsem před ledničkou uviděl svou ženu.

„Zbláznila ses? Proč jsi mě nevzbudila? Kolik je hodin, že…“ odmlčel jsem se v půlce věty, protože jsem se nohou zabořil do něčeho měkkého. Nemohl jsem uvěřit vlastním očím.

Má žena dřepěla uprostřed kuchyně na bobku, na sobě stále stejnou noční košili jako prve v noci, a divoce rozcuchané vlasy jí padaly do obličeje. Podlaha kolem ní byla zasypána bílými a černými igelitovými sáčky a plastovými zásobníky, že nebylo kam šlápnout. Hovězí plátky na šabu-šabu, vepřový bůček, dvě ohromné hovězí hnáty, kalamáry ve vakuovém obalu, očištěný a naporcovaný úhoř, kterého mi před časem poslala tchyně z venkova, sušené smuhy svázané žlutým lýkem, dosud neotevřená balení plněných taštiček mandu a spousta dalších balíčků s ne zcela zřejmým obsahem. Má žena je jeden po druhém ukládala za vydatného šustění do obrovského pytle na odpadky.

Po chvíli jsem ztratil sebekontrolu a zařval jsem na ni: „Co to děláš?!“

Stejně jako v noci mi ani teď nevěnovala pozornost a dál plnila pytel na odpadky balíčky s masem. Vepřové maso, hovězí plátky, kuřecí čtvrtky. Smačky přinejmenším v hodnotě dvě stě tisíc wonů.

„Jsi normální? Proč to chceš všechno vyhodit?“

Přeskočil jsem haldu pytlíků a popadl jsem ji za zápěstí. Její ruka se však překvapivě nepoddala mému tlaku hned; teprve když mi vynaložená síla vehnala krev do obličeje, žena konečně povolila a pustila sáček, který právě držela. Zatímco si levou rukou třela zarudlé pravé zápěstí, docela poklidným tónem, jakým hovořila běžně, pronesla: „Zdál se mi sen.“

Zase ta stejná věta. Dívala se na mě, aniž by se jí ve tváři zračil jakýkoliv výraz. Vtom mi zazvonil telefon.

„Ksakru!“

Začal jsem prohledávat kabát, který jsem včera v noci odhodil na pohovku v obývacím pokoji. Až v té nejposlednější vnitřní kapse se mi vřeštící mobil podařilo nahmatat. Pevně jsem jej sevřel v ruce.

„Moc se omlouvám. Měli jsme v rodině něco naléhavého… Vážně se moc omlouvám. Co nejrychleji dorazím. Ne, vůbec ne. Můžu vyrazit okamžitě, jenom se trochu… V žádném případě. To prosím v žádném případě nedělejte. Mějte ještě chvilku strpení. Ano, nevím, co bych k tomu dodal…“

Zaklapl jsem telefon a vběhl jsem do koupelny. Jak jsem se chvatně holil, pořezal jsem se hned na dvou místech.

„Vyžehlila jsi mi nějakou košili?“

Ticho. Vychrlil jsem ze sebe proud nadávek a pak jsem převrátil naruby koš na špinavé prádlo, který stál vedle koupelny, abych vylovil košili ze včerejška. Naštěstí nebyla příliš zmuchlaná. Kravatu jsem si hodil kolem krku jako oprátku, natáhl ponožky, do ruky čapnul diář a peněženku. Má žena za celou dobu nevyšla z kuchyně. Po pěti letech od svatby to bylo poprvé, kdy jsem odcházel z domu, aniž by mě žena vypravila a rozloučila se se mnou.

„Ty ses zbláznila. Dočista ti přeskočilo.“

Nasoukal jsem nohy do bot, které jsem si nedávno koupil a byly mi poněkud úzké. Spěšně jsem vyrazil ze dveří bytu, a když jsem zjistil, že výtah stojí někde v horních patrech, seběhl jsem tři podlaží po schodech. Na poslední chvíli jsem naskočil do zavírajících se dveří metra, a když už jsem stál uvnitř, pohlédl jsem na odraz svého obličeje v tmavém okně vagonu. Prsty jsem si upravil vlasy, pod krkem uvázal kravatu a dlaní uhladil přehyby na látce košile. Pak se mi vybavil mrazivě klidný obličej a odměřený hlas mé ženy.

Zdál se mi sen, řekla mi dvakrát. Mezi ubíhajícím okénkem a temnotou tunelu se mihla její podoba. Připadala mi cizí jako tvář neznámého člověka. Ale protože jsem během následujících třiceti minut musel dát dohromady obstojnou výmluvu a zároveň si připravit prezentaci pro dnešní schůzku s klientem, neměl jsem už víc času, abych se dál zabýval myšlenkami na podivné ženino chování. Jen jsem si pro sebe ještě párkrát zopakoval: V každým případě budeš muset dneska brzy domů, stjeně ses od přestupu na nový oddělení už několik měsíců ani jednou nevrátil z práce před půlnocí.

Byla jsem v temném lese. Úplně sama. Jehličí stromů mě podrápalo na tváři a pažích, když jsem se prodírala větvemi. Zcela určitě nás původně šlo víc, ale musela jsem se najednou ztratit. Bála jsem se. Byla mi zima. Když jsem překročila zamrzlý potok, všimla jsem si světlého stavení připomínajícího stodolu. Odhrnula jsem rohož zakrývající vchod a vešla jsem dovnitř. Pak jsem to uviděla. Stovky obrovských, jasně rudých kusů masa zavěšených na dlouhém bidle. Z některých ještě odkapávala červená krev, která nestačila zaschnout. Bez ustání jsem se prodírala syrovým masem ve snaze projít na druhou stranu, ale protější východ ne a ne se objevit. Bílá košile, kterou jsem měla na sobě, celá nasákla krví.

Nevím, jak jsem se odtamtud nakonec dostala. Běžela jsem proti proudu potoka. Les se najednou prosvětlil. Ocitla jsem se mezi jarními stromy hustě obrostlými zářivě zeleným listovím. Kolem se batolilo nespočet malých dětí a ve vzduchu se vznášela vůně rozličných pochoutek. Na trávníku posedávaly rodiny, které si sem vyrazily na piknik. Ten výjev byl oslnivě nádherný. Blízko zurčel potůček, na břehu si několik lidí rozprostřelo deku, jedni jedli kimbap, další si opékali maso, všude se rozléhal zpěv a smích.

Ale já jsem se bála. Pořád ještě jsem na sobě měla košili potřísněnou krví. Když se zrovna nikdo nedíval, schoulila jsem se za jedním stromem, abych se schovala. Na rukou mi ulpěla krev. V ústech mi ulpěla krev. V té stodole jsem totiž sbírala spadlé kusy masa a pojídala je. Syrové maso se třelo o mé dásně a o mé patro, rozlévala se po nich čerstvá krev. V kalužích krve na podlaze stodoly se leskly mé oči.

Ten pocit syrového masa rozžvýkaného mezi mými zuby. Nemůže přece být tak skutečný. Moje tvář, můj pohled. Připadalo mi, jako bych tu tvář viděla poprvé, a přitom patřila mně. Ne, naopak, zdála se mi povědomá, jako bych ji viděla nesčetněkrát, a přitom mně nepatřila. Neumím to vysvětlit. Známý, a přesto cizí… Ten živý, a přesto neskutečný, děsivě neskutečný pocit.

Listy salátu, pasta z fermentované sóji, čirá polévka z mořských řas bez kousku masa nebo aspoň pár mušlí a kimčchi – to bylo vše, co mi žena přichystala k večeři.

„Co to má znamenat? Kvůli nějakým nočním bludům jsi vyhodila všechno maso? Za kolik tisíc vlastně?“

Vstal jsem od stolu a otevřel dveře mrazáku. Byl dočista prázdný. Zůstalo v něm jen pár zelených papriček, sáček mouky z praženého obilí, mleté chilli a pytlík drceného česneku.

„Usmaž mi aspoň pár vajec. Mám toho dneska vážně dost. Neměl jsem ani pořádnej oběd.“

„Vejce jsem taky vyhodila.“

„Cože?“

„Ani mléko už nemáme.“

„To nemůžeš myslet vážně! Chceš zakázat maso i mně nebo co?“

„Nesnesu pomyšlení, že by ty věci měly být uložené v naší lednici. Nevydržela bych to.“

Jak může být tak sebestředná? Zadíval jsem se jí zpříma do obličeje. Klopila oči, ale její výraz působil naprosto vyrovnaně, víc než kdy jindy. Něco takového bych nečekal. Že i ona může mít takový sobecký, samolibý vrtoch. Že se může chovat tak iracionálně.

„Chceš říct, že odteď se u nás doma nebude jíst žádný maso?“

„Stejně doma většinou jenom snídáš. Obědváš a večeříš venku, to míváš hlavně masitá jídla… Když jednou za den maso vynecháš a na snídani si dáš něco bezmasého, ještě to neznamená, že umřeš.“

Odpovídala mi s uváženou logikou a pečlivým důrazem na každé slovo, jako by snad chtěla dokázat, že její volba je naprosto rozumná a přiměřená situaci.

„Fajn. Já se teda zařídím tak, jak říkáš. A ty? Ty teda od teď nebudeš jíst maso?“

Kývla hlavou.

„Fakt? A jak dlouho to hodláš dodržovat?“

„Navždycky.“

Došla mi slova. Z doslechu jsem i já věděl, že vegetariánství je poslední dobou v módě. Někdo chtěl být vegetariánem proto, aby zdravě a dlouho žil, jiný zas tvrdil, že se tak dá vyléčit alergie či atopický ekzém, další zase zachraňoval životní prostředí. Samozřejmě, pokud jste buddhistický mnich žijící v klášteře, vegetariánství, které přímo vyplývá z principu nezabíjení, nemáte na vybranou. Ale moje žena není ani mnich, ani pubertální dívenka; jak si mám tedy její chování vysvětlit? Nepotřebuje zhubnout, nepotřebuje vyléčit žádnou nemoc, nepotřebuje vyhnat z těla zlého ducha. Změní všechny své stravovací návyky jenom proto, že ji ze spánku vylekala noční můra? Má v sobě snad tolik zarputilosti, že vůbec nedbá na to, co si o tom myslím já, její manžel? Že se ji od jejího záměru snažím odradit?

Nedovedl jsem to pochopit už proto, že má žena se masu nikdy nevyhýbala. Co jsem ji znal, měla zdravý apetit a nebyla v jídle vybíravá; ostatně právě to patřilo mezi vlastnosti, které jsem na ní měl obzvlášť rád. Kdykoliv jsme si vyšli na grilované maso, zručnými pohyby obracela plátky z hovězího žebra opékající se na grilovací mřížce a pak je s kleštěmi v jedné ruce a nůžkami ve druhé svižně porcovala. Stejně brilantní byly i její nedělní obědy, které mi vařila po svatbě. Voňavý smažený bůček, nasladko naložený ve škrobovém sirupu s drceným zázvorem, nebo její specialita – tenké plátky hovězího na šabu-šabu, poprášené černým pepřem a bambusovou solí, potřené sezamovým olejem a z obou stran obalené v mouce z lepkavé rýže, které se po opečení rozplývaly na jazyku jako rýžové koláčky nebo nadýchané vaječné placky. Anebo pibimbap z předem namočené rýže, orestované s nadrobno nasekaným hovězím masem na sezamovém oleji, podávaný s křehkými sójovými klíčky. A jak výborné bylo její kuřecí maso dušené v pálivé omáčce, s celými brambory uvařenými do měkka? Kousky kuřete natáhly během dlouhého vaření silný, sladce pikantní vývar a výsledný pokrm byl tak chutný, že jsem dokázal naráz spořádat i tři misky.

Každopádně se to vůbec nedalo srovnat s chudě prostřeným stolem, který mi žena ten den přichystala k večeři. Seděla bokem na povytažené židli, jednu nohu složenou pod sebe, a lžící nabírala nevábně vyhlížející polévku z řas. Do salátového listu zabalila trochu rýže se sójovou pastou, nacpala si jej do úst a usilovně žvýkala, až se jí nafukovaly tváře.

Nemám nejmenší tušení. Nemám nejmenší tušení, co je tahle ženská zač. To mi najednou problesklo hlavou.

„Nebudeš jíst?“ zeptala se mě nevzrušeným hlasem jako života znalá matka, která už porodila a vychovala přinejmenším čtyři děti. S neotřesitelným klidem sledovala, jak před ní zkoprněle stojím, zatímco za hlasitého chřoupání dlouze přežvykovala list kimčchi.

Až do jara s mou ženou nic nepohlo. Každé ráno jsme dál snídali jen rostlinnou stravu, ale už jsem si nestěžoval. Na manželství musí být vždycky dva, a když jeden projde zásadní změnou, druhému nezbývá, než se přizpůsobit.

Den po dni hubnula před očima. Lícní kosti, které i dříve vystupovaly z linie její tváře, se nyní ohyzdně zašpičatěly. Její pleť byla nezdravě popelavá, pokud ji zrovna nezakryla nánosem mejkapu. Kdyby každý tak rychle shazoval kila jen tím, že by stejně jako má žena přestal jíst maso, nebylo by třeba lámat si hlavu se všemožnými dietami. Ale mně to bylo jasné. Za ženiným úbytkem váhy nestálo jenom vegetariánství. Mohl za to ten sen. Kvůli němu nejenže zavrhla maso, ale prakticky taky přestala spát.

Manželka nikdy nebývala vzorně starostlivou ženuškou, která by kvůli domácnosti bděla dlouho do noci. Když jsem se pozdě večer vracel domů, často už ležela v posteli a hluboce spala. Ale nyní si nepřicházela lehnout, ani když jsem se vysprchoval a uložil se ke spánku, třebaže jsem dorazil z práce po půlnoci. Nečetla si knížky, nepsala si s kamarádkami na internetu, nedívala se do pozdních hodin na kabelovou televizi. A že by měla tolik práce s vkládaním textů do komiksových bublin, se mi nezdálo pravděpodobné.

Teprve někdy kolem páté hodiny ráno se vplížila do ložnice a zhruba na hodinu usínala neklidným, mělkým spánkem, ze kterého se budila s krátkým zasténáním. Potkával jsem ji pak u jídelního stolu, kde mi dělala společnost u snídaně, s rozcuchanými vlasy kolem přepadlého obličeje a se zarudlýma škvírama namísto očí. Aniž by k ústům donesla jediné sousto jídla.

Daleko víc mě ale rozčilovalo, že se mnou odmítala spát. Dřív se potřebám mého těla bez námitek podvolovala, občas se mě dokonce začala dotýkat jako první. Ale teď mlčky uhýbala, jen co jsem zavadil rukou o její rameno. Jednou jsem se jí zeptal, jaký to má důvod.

„Děje se něco?“

„Jsem unavená.“

„Proto ti pořád říkám, abys jedla maso. Nejíš maso, a pak nemáš na nic sílu. Dřív jsi taková nebývala.“

„Vlastně… Je v tom něco jiného.“

„Co?“

„Může za to ten pach.“

„Jakej pach?“

„Pach masa. Cítím z tebe pach masa.“ Hlasitě jsem se rozesmál.

„Copak sis nevšimla? Zrovna jsem se osprchoval. Odkud bys mohla cítit nějakej pach?“

Její odpověď zněla naprosto vážně.

„Je cítit z každého póru tvojí kůže.“

Někdy mě napadala zlověstná myšlenka. Co když jsou tohle jenom počáteční příznaky? Co když je to jen první fáze duševní choroby, která brzy naplno propukne a rozvine se ve stihomam, hysterii nebo neurózu?

Bylo ale velmi obtížné vysledovat, zda se o ni skutečně nějaký druh šílenství pokouší. Stejně jako dřív toho moc nenamluvila a byt udržovala v pořádku. O víkendu nakládala zeleninu na přílohy, sem tam uvařila nudle ze sladkých brambor, do kterých namísto hovězího masa nakrájela houby. Když jsem vzal v úvahu, jaké oblibě se vegetariánství v poslední době těší, nebylo na jejím chování vlastně nic až tak zvláštního, kdyby jenom nebylo té její nespavosti. Kdyby jenom pokaždé, když jsem ji ráno našel s netečným pohledem, jako by její nitro sužovaly bůhvíjaké běsy, na otázku, co se děje, neodpovídala: „Zdál se mi sen.“ Jaký sen se jí zdál, jsem se už neptal. Neměl jsem chuť znovu poslouchat řeči o stodole v temném lese a tváři odrážející se v kaluži krve.

Sen, který mi zůstával záhadou, do něhož jsem nemohl vstoupit a o kterém jsem se ve skutečnosti ani nechtěl nic dozvědět. Onen sen a s ním spojené utrpení způsobovalo, že se moje žena dál ztrácela před očima. Nejprve zhubla do subtilních tvarů křehké baletky. Její váha ale nezadržitelně klesala dál, až byla nakonec vychrtlá jako smrtka a z její postavy zbyly jen kosti potažené kůží. Kdykoliv jsem pomyslel na neblahou prognózu, jaká by ji mohla čekat, vzpomněl jsem si na její rodinu žijící na malém městě, na tchána, který pracoval na pile, na tchyni, která provozovala malý kiosek, na švagrovou a jejího manžela, na švagra s manželkou. Samí spořádaní lidé. Neměl jsem nejmenší důvod podezřívat jejich genofond z dědičného zatížení nějakou duševní poruchou.

Při vzpomínce na její blízké příbuzné se mi hned vybavila místnost plná těžkého kouře a zápachu připalujícího se česneku. Společnost u stolu si dolévala sklenky sodžu, zatímco z pánve s masem čoudil škvařící se omastek a z kuchyně doléhal hlasitý hovor ženských. Všichni – zejména tchán – milovali dobře připravené jukhwe ze syrového hovězího masa. Tchyně vlastnoručně kuchala čerstvé ryby na suši, manželka i její starší sestra se uměly zručně ohánět ohromným řeznickým sekáčkem, kterým ve chvilce naporcovaly celé kuře. Obdivoval jsem manželčinu živočišnou neohroženost, s jakou dovedla jednou ranou dlaní zabít několik švábů zároveň. Byla to ta nejobyčejnější žena na světě – právě proto jsem si ze všech ostatních vybral za manželku zrovna ji.

Nicméně i kdyby se její stav ukázal být opravdu vážný, nebyl jsem připravený hledat pro ni nějakou léčbu nebo terapii. Třebaže jsem dřív v podobných situacích často radil jiným, že duševní nemoc je pořád jenom nemoc, ze které se dá vyléčit, a že je to rozhodně lepší, než být nadosmrti tělesný mrzák, ukázalo se, že sám se podle toho řídit nedokážu. Popravdě jsem neměl na podobné abnormality trpělivost.

Ráno před tím, než se mi zdál ten sen, jsem v kuchyni krájela ještě napůl zmrzlé maso na nudličky. Spěchal jsi a zlobil ses proto na mě: „Proboha, nemůžeš sebou trochu hodit?“

Sám víš, že když na mě chvátáš, nedokážu se soustředit. Jsem najednou příšerně nemotorná, jako bych to ani nebyla já, a všechno mi ve snaze práci uspíšit naopak trvá déle než obvykle. Rychle, rychle! Vší silou jsem popohnala ruku, která svírala nůž, k svižnějšímu pohybu. Na zátylku mě polila horkost. Prkénko najednou poskočilo vpřed. V okamžiku, kdy jsem se řízla do prstu, se noži odlomila špička.

Zdvihla jsem ukazováček. Z rány prudce vytryskla rudá krůpěj. Zaoblila se a rostla. Jen co jsem prst schovala ve svých ústech, rozhostil se ve mně klid. Nasládlá chuť a třpyt šarlatové barvy jako by mě náhle ukonejšily.

Nabral sis druhé sousto z hovězích nudliček pulgogi, které jsem pro tebe ten den připravila, a chvíli je žvýkal. Najednou jsi něco vyplivl. Zvedl jsi mezi prsty cosi lesklého a vykřikl jsi: „Co je tohle? Vždyť je to kus nože!“

Nechápavě ses na mě podíval a rozzuřeně jsi zkrabatil čelo.

„Kdybych to spolkl, moh se stát pěknej malér! Mohlo mě to taky zabít!“

Proč jsem se tenkrát vůbec nepolekala? Naopak, překvapivě jsem se cítila docela vyrovnaná. Jako by mi někdo na čelo přiložil chladivou dlaň. Všechny věci, které mě v tu chvíli obklopovaly, najednou ustoupily do pozadí, jako by je unášel odliv. Jídelní stůl, ty, všechen kuchyňský nábytek. V širém prostoru zůstala jen má židle a na ní já.

Další den nad ránem se to stalo. Poprvé jsem na podlaze stodoly spatřila kaluž krve a obličej, který se v ní zrcadlil.

„Jak to vypadáš? Ty ses nenamalovala nebo co?“

Sotva jsem si boty natáhl, zas jsem se z nich musel vyzout. Ženu, která přede mnou zaraženě přešlapovala oblečená do lehkého černého kabátu, jsem popadl za ruku a odvlekl zpátky do ložnice.