JAK JSEM CHYTIL EICHMANNA

Paměti elitního agenta Mosadu

RAFI EJTAN

S úvodem Anshella Pfeffera

Původně publikováno v hebrejštině, z hebrejštiny do angličtiny přeložila a zkrátila Galina Vromen.

Rafi Eitan

Capturing Eichmann: The Memoirs of a Mossad Spymaster

Text © Yuval R. Eitan, 2022  

Translation © Gita Zbavitelová, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-242-9356-1

Obsah

Úvod

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá

Kapitola šestá

Kapitola sedmá

Kapitola osmá

Kapitola devátá

Kapitola desátá

Kapitola jedenáctá

Kapitola dvanáctá

Kapitola třináctá

Kapitola čtrnáctá

Kapitola patnáctá

Kapitola šestnáctá

Kapitola sedmnáctá

Kapitola osmnáctá

Kapitola devatenáctá

Kapitola dvacátá

Kapitola dvacátá první

Kapitola dvacátá druhá

Kapitola dvacátá třetí

Kapitola dvacátá čtvrtá

Kapitola dvacátá pátá

Kapitola dvacátá šestá

Kapitola dvacátá sedmá

Kapitola dvacátá osmá

Kapitola dvacátá devátá

Kapitola třicátá

Kapi tola třicátá první

Kapitola třicátá druhá

Úvod

Rafi Ejtan strávil první den nezávislosti Izraele tím, že se plazil z jednoho kopce v Galileji. Zranila ho minometná střela, kterou odpálila libanonská armáda, a jeho ustupující druhové ho tam málem nechali. Kdyby byl tehdy v bitvě u Malkiji ve věku jednadvaceti let zahynul, nikdy by se byl nedozvěděl, že David Ben-Gurion založil předchozí den odpoledne v Tel Avivu židovský stát.

Přežil a další čtyři desetiletí byl jednou z hlavních osobností, které stály u zrodu izraelského tajného státu, nejprve jako agent vnitřní bezpečnostní služby Šin Bet, potom jako vedoucí operací špionážní služby Mosad a nakonec jako poslední šéf nevelké a poněkud obskurní výzvědné služby, která vyvolala největší krizi v historii vztahů Izraele s jeho hlavním spojencem Spojenými státy.

Ejtan se nikdy v životě před nadřízenými netajil svými myšlenkami a názory a nešetří ani čtenáře, třebaže si sepsání těchto pamětí ponechal až na dobu krátce před smrtí. Zemřel v březnu 2019 ve věku devadesáti dvou let a jeho vzpomínky vyšly až posmrtně. Jedním z jeho prvních tajných úkolů, jejž dostal v devatenácti letech jako začínající velitel milice Palmach ještě před vznikem Izraele, bylo odradit německé templerské farmáře od návratu na jejich farmy v britské mandátní Palestině, které museli opustit začátkem druhé světové války. Bez váhání dva z nich před očima jejich rodin zastřelil.

Jakmile zahájil dráhu tajného policisty, bylo jasné, že k jeho úkolům patří nejen odhalování sovětských agentů, kteří byli do Izraele vysláni jako židovští přistěhovalci, ale i zajištění moci Ben-Gurionovy strany Mapaj sledováním jejích politických soupeřů. V počátcích existence Izraele sledoval čtvrtinu stran v Knesetu, izraelském parlamentu, i další cíle, jimiž se zpravodajské služby většinou nezabývají, například osoby, které se vyhýbají placení daní. V roce 1955 dokonce premiérovi Ben-Gurionovi navrhl, aby manipuloval s volebními lístky, a zajistil si tak vítězství v nadcházejících volbách.

Nejslavnější operací, které velel, zůstane navždy únos Adolfa Eichmanna do Izraele; Eichmann byl v Třetí říši strůjcem „konečného řešení“, tedy vyhlazení evropského židovstva. Detailní a vynalézavé lsti a triky, které Ejtan vymyslel, aby Eichmanna dopadl a dostal z Argentiny, se staly tématem četných knih a filmů, avšak nebyly jedinými kreativními akcemi, jež Ejtan naplánoval a řídil. Řada z nich je dodnes tajná.

Ejtan tvrdí, že nepovažoval těžkopádné atentáty vždycky za nejlepší způsob, jak dosáhnout výsledku, ale bez váhání se k nim uchýlil, když byl přesvědčen, že jsou v zájmu přežití Izraele. Netajil se také tím, že zajištění přežití židovského státu bylo vždy jeho hlavním a nejdůležitějším úkolem, ale někdy při tom uměl být velmi pragmatický. V průběhu let k jeho taktice patřily i velmi nestandardní metody, včetně najímání bývalých nacistických důstojníků jako spolupracovníků, například plukovníka SS Otta Skorzenyho v rámci boje proti egyptskému vývoji zbraní hromadného ničení.

Ejtan pocházel ze školy, která považovala izraelskou špionážní službu nejen za agenturu, jež shromažďuje zpravodajské informace a provádí tajné operace, ale i za nástroj diplomacie. Jako zkušený důstojník Mosadu se věnoval neveřejným předběžným jednáním s režimy, které neměly s Izraelem diplomatické vztahy, od Maroka až po Čínu. Předběhl mnoho let a často i desetiletí tím, jak se snažil otvírat tajné způsoby dialogu s izraelskými nepřáteli, jako je Egypt, či dokonce Organizace pro osvobození Palestiny Jásira Arafáta. Nebyl zastáncem míru za každou cenu a jasně říká, že Izrael bude muset bojovat o přežití ještě několik generací, ale byl přesvědčen, že je třeba dělat maximum, aby z rovnice vyřadil nepřátele – a to všemi možnými prostředky, dokonce i mírem.

I když však hrál Ejtan důležitou roli při budování Mosadu do dnešní podoby – Mosad patří k nejrespektovanějším a nejobávanějším organizacím na světě – měl podíl i na některých největších neúspěších této izraelské zpravodajské služby, které ukázaly, že vláda se na ni může spolehnout jen do určité míry. Koncem sedmdesátých a začátkem osmdesátých let patřil ke strůjcům izraelského spojenectví s libanonskými falangami, které vedlo ke dvěma desetiletím tragické aktivity Izraele v Libanonu a vzniku zapřisáhlého izraelského nepřítele, hnutí Hizballáh. V této tragédii hrál jen vedlejší roli, ale ve špionážním skandálu, jenž v roce 1985 poškodil izraelsko-americké vztahy, byl tím, jemuž po zatčení amerického analytika vojenských námořních sil židovského původu za špionáž pro Izrael zůstala na bedrech veškerá odpovědnost.

Snad nejkrutější ironií osudu v dlouhém životě Rafiho Ejtana bylo, že i když velel operaci, která měla postavit před izraelský soud Eichmanna, což víc než cokoli jiného zdůraznilo historickou roli Izraele coby ručitele osudu židovského lidu, měl na svědomí i tuto traumatickou událost, jež vyvolala napětí a konflikt „dvojí loajality“ Židů v diaspoře – vůči vlastní zemi a vůči Izraeli.

Ejtan Jonathana Pollarda naverboval a řídil, ale nakonec ho hodil přes palubu; špion a jeho manželka museli odejít z izraelského velvyslanectví ve Washingtonu a venku je okamžitě zadrželi agenti FBI.

Není náhoda, že Ejtan ve svých pamětech věnuje dvě podrobné kapitoly Eichmannovu dopadení, zatímco Pollardovi jenom několik zběžných stránek. Je na čtenářově představivosti, zda si Ejtan ponechal detaily svého vztahu s Pollardem pro sebe z pocitu osobního zahanbení, nebo kvůli tomu, že je to pro izraelskou vládu ještě po čtyřech desetiletích od celé aféry choulostivé téma.

Po debaklu s Pollardem byl zrušen Lakam, tedy Oddělení vědeckých styků, a jeho poslední šéf Ejtan odešel s ostudou do důchodu. Nikdy se mu tak nesplnil sen, že se stane ředitelem Mosadu. Stáhl se do soukromí a zbohatl na zemědělském podnikání na Kubě Fidela Castra. Měl však tak nezničitelnou povahu, že doopravdy nikdy nezmizel a dál udržoval těsné vztahy s předními izraelskými politiky, jimž ochotně dodával kubánské doutníky. Po dlouhém životě ve stínu se v roce 2006 vrátil a v osmdesáti letech se nečekaně stal předsedou nedlouho trvající strany důchodců, kterou pak zastupoval v Knesetu i ve vládě premiéra Ehuda Olmerta jako ministr. Nedokázal zkrátka stát stranou. Úspěšné však nebylo ani toto krátké politické dobrodružství, které jen zdůraznilo, že Ejtan se do otevřenější a demokratičtější doby v dějinách Izraele už nehodí.

Ti, kdo měli to štěstí, že se s ním v pozdějších letech setkali, ho znají jako fascinujícího vypravěče, i když měl při líčení svých četných historek sklon líčit jako hlavního hrdinu sama sebe, zatímco řadu svých kolegů podroboval sžíravé a nemilosrdné kritice. V průběhu let jsem s ním třikrát dělal rozhovor o Eichmannově dopadení, ale přestože ten příběh vyprávěl snad stokrát, vždycky se mu povedlo vyprávět ho poutavě. Když jsem se s ním seznámil, blížil se osmdesátce a podruhé mu bylo přes osmdesát, ale jeho vzhled, nevelká postava, silné brýle ani naslouchátko nenarušovaly jeho bystrost ani neumenšovaly jakousi implicitní hrozbu, jež z něj vyzařovala i v tomto věku. Vždycky také vydoloval nějaké nové podrobnosti o tom, jak jiný člen týmu nebo některý z jeho nadřízených celou operaci málem zmařili. Mnoho takových detailů se nachází i v této knize.

Řada jeho kritických poznámek je samoúčelná, ale Ejtanův osobní pohled na dějiny izraelské zpravodajské a bezpečnostní komunity nabízí i cennou analýzu historických neúspěchů, při nichž byl pouhým pozorovatelem, například jak arogance a nedostatek prozíravosti umožnily Egyptu a Sýrii překvapit Izrael mohutným koordinovaným útokem o svátku Jom kipur, Dni smíření, v roce 1973 nebo jak chladnokrevná likvidace dvou palestinských únosců v roce 1984 vedla k odstoupení ředitele Šin Bet Avrahama Šaloma, dalšího člena slavného týmu, který o dvacet let dříve dopadl Eichmanna. Ejtan chce, abychom si mysleli, že kdyby této akci tehdy velel on, dopadlo by všechno jinak, ale není ani trochu přesvědčivý. Byl ostatně jedním z tvůrců mýtu o neomylných izraelských špionech.

V těchto vzpomínkách se projevují obě stránky Ejtanovy povahy – to, že byl nelítostným odpůrcem nepřátel Izraele i svých vlastních soupeřů, ale i to, že v soukromí byl často družným zábavným vypravěčem pro ty, jež chtěl okouzlit. Je jasné, že Ejtana pohlcoval cíl zajistit bezpečnost Izraele, ale měl rád i lidské pletichy a utajenost života špiona. Jen velmi zřídka, většinou v útržcích napsaných jeho ženou Miriam, zachytíme náznak toho, jakou osobní cenu zaplatil za život na temné straně. Ejtan nám však ve svých pamětech možná nevědomky zanechal jedno z nejbarvitějších a nejzasvěcenějších vylíčení světa izraelských tajných služeb i příběh jejich tragických excesů a mezí.

Anshel Pfeffer

Předmluva

Rafi nás opustil v sobotu třiadvacátého března 2019. Bylo mu devadesát dva let a čtyři měsíce, byl skoro slepý a bez naslouchátka i hluchý. Několik týdnů mu také dělalo potíže chodit bez pomoci. Přesto se dál aktivně účastnil svého podnikání, které postupně přebíral náš syn Juval, a nenechal si ujít jediné televizní zprávy. Navzdory svému objektivnímu stavu nikdy neztratil zájem o to, co děje v Izraeli i v širším světě.

V této době jsme spolu trávili hodně času v klidu a mlčky. Někdy jsem se ho po dlouhém vzájemném mlčení zeptala: „Na co myslíš?“ Jeho odpověď se vždycky týkala nějaké budoucí iniciativy, zatímco já jsem neustále pitvala minulost. Dalo by se říci, že během našeho společného života se Rafi zabýval budoucností a já jsem byla pohroužená v minulosti. Do poslední chvíle nepřestal začínat a plánovat. Pro každou situaci měl odpověď a byl přesvědčen, že z každé obtížné situace existuje východisko.

Byl beznadějný optimista.

Tato kniha však není výsledkem nějakého růžového předpokladu, že bude všechno v pořádku. Je to ovoce systematické práce a neustálého úsilí. Déle než čtyři roky se Rafi pravidelně scházel s novinářem Ješajahuem Ben Poratem, podrobně mu vyprávěl o své práci a Ben Porat všechno zaznamenával. Přestože měl Rafi vynikající paměť, pečlivě se připravoval a chodil na každou schůzku až poté, co si osvěžil paměť, znovu zanalyzoval historické události, o nichž mluvil, ověřil si jména a data a připojil co nejvíc dokumentárních podkladů.

Ben Poratovy zápisky měly sloužit spíš k dokumentaci než k publikování. Výsledkem byla spousta materiálu bohatého na podrobnosti, který odhalil nejedno tajemství. Ve vzniklém formátu to však nešlo publikovat pro veřejnost, a tak byly poznámky předány knihovně Mosadu k uložení a jsou tam dodnes.

Zredigovat materiál tak, aby z něj vznikla autobiografická kniha, která může získat povolení k vydání, * bylo obtížné a náročné a trvalo to velmi dlouho. Podíleli se na něm tři autoři, kteří do něj vložili spoustu času a úsilí. Rafi však odmítal knihu autorizovat, dokud neměl pocit, že je v textu patrný jeho hlas. Jeho obavy zeslábly až po vynikající redakci, kterou provedl Rami Tal. Mohu dosvědčit, že navzdory obrovským problémům na konci života Rafi celý text přečetl a byl s ním velmi, velmi spokojen. Jeho vydání se však už nedožil.

Kniha byla samozřejmě předložena k posouzení bezpečnostním činitelům. Tímto bych ráda vyjádřila poděkování brigádnímu generálovi v záloze dr. Efrajimu Lapidovi, blízkému příteli Rafiho, který pomohl překonat nejrůznější překážky a získat souhlas všech kompetentních úřadů.

A nyní několik slov o povaze této knihy. Lidé, jejichž činnost text líčí, jsou velmi zvláštní; zcela oddaní své práci, a někdy dokonce skoro geniální; žijí mimo publicitu a bez ocenění, přestože jejich činnost posiluje bezpečnost státu i občanů. Zasluhují si uznání. Rafi se dožil zralého stáří, a tak se na konci života na rozdíl od mnoha členů svého týmu dočkal i pochvaly a vděku, zejména za svou roli v dopadení Eichmanna. Proto si u každé operace popsané v této knize dával záležet, aby každému jejímu účastníkovi přiznal zásluhy. Když si však myslel, že někdo tají svou odpovědnost za neúspěch, neváhal to uvést. Je to kniha napsaná s odvahou a duševní poctivostí, což jsou dvě vlastnosti, jež byly pro Rafiho vždycky typické.

V neposlední řadě pár slov o Pollardově aféře. Nepochybuji, že mnoho čtenářů si v knize nejprve nalistuje právě tuto část. Budou však zklamaní. Rafi o Pollardovi v podstatě mlčí.

Nějakých třicet let života v něm Pollardova aféra vězela jako kost v krku. Nedala mu odpočinout a on nenechal odpočívat ji. Dokonce se domnívám, že z ní pramení i některá zdržení této knihy. Na toto téma už bylo napsáno mnoho publikací a hodně toho o ní vyšlo, tak proč by měl o ní hovořit i Rafi?

Všichni, kdo pomohli dát tuto knihu dohromady a zredigovat, se snažili najít přijatelnou verzi tohoto příběhu, včetně Ramiho Tala, který se v koordinaci s Rafim pokoušel sestavit novou verzi, takovou, jež by schválili Rafi i cenzoři. Pár dní před smrtí Rafi velmi pozorně pročítal každičké slovo této nové verze a potom vybuchl: „To nepůjde!“ Vstal, snažil se chytit svého chodítka a ztratil rovnováhu. „Nikdy jsem své vládě nelhal,“ řekl mi, „a nebudu lhát ani teď.“

I v nemocnici o této záležitosti dál přemítal a pak, čtrnáctého března 2019, devět dní před smrtí, mi zavolal. V hlase mu zněla nesmírná úleva. „Už jsem se rozhodl. Vysvětlím, proč je někdy povoleno špehovat spřátelenou zemi.“ A začal popisovat vztahy mezi židovskými osadami v Zemi izraelské a britským impériem od chvíle, kdy Britové vydali Balfourovu deklaraci. Naše dcera Jaeli zapsala vše, co říkal, včetně podrobností, které pak Rami na základě Rafiho přání ověřil a do knihy začlenil. Když Rafi domluvil, myslím, že našel klid mysli.

Já i Rafi jsme vždy byli světskými Židy, ale domnívám se, že Rafiho nejlépe vystihuje tato biblická věta: „Miluj... celým svým srdcem, celou svou duší a celou svou myslí.“ **

Nechť je jeho památka požehnána.

Miriam Ejtanová

12. května 2019

Kapitola první

Mé kořeny

Narodil jsem se třiadvacátého listopadu 1926 v kibucu Ejn Charod, ale když mi byly dva roky, moji rodiče se odstěhovali do vsi Ir Šalom, z které nakonec vyrostlo město Ramat ha-Šaron. Rodiče nám nikdy pořádně nevyprávěli o svých rodinách nebo dětství. O jejich minulosti jsme se dozvídali na různých shromážděních nebo z rozhovorů s příbuznými a přáteli, ale i tam jen zkrácené epizody. Nakonec jsem se rozhodl, že se vynasnažím rodinnou historii vypátrat a dát dohromady.

Můj otec Noa Hantman se narodil dvacátého osmého prosince 1896 ve štetlu *** Rečyca u města Homel na jihovýchodě dnešního Běloruska. Jeho matka se jmenovala Bilha, rozená Kagnovicová, a otec Reuven byl krejčí, který se specializoval na šití klobouků. Hantmanovi byli věřící, ale ne striktně. Své prarodiče jsem nikdy nepoznal, protože zůstali v Evropě a zemřeli koncem dvacátých let, kdy už byli moji rodiče v mandátní Palestině. Nejméně polovina z dvaceti tisíc obyvatel Rečyce byli Židé a ve štetlu byly synagogy, ješivy, chedery a další školy, kde se vyučovala hebrejština. Můj otec a jeho dva bratři Moše a Benjamin se hebrejsky učili, ale v každodenním životě mluvili jidiš. Tatínek vzpomínal, že jeho otec slušně vydělával a rodina se měla celkem dobře.

V devadesátých letech navštívil Rečyci můj bratr a do svého cestovního deníku si zapsal toto:

Jsem velmi dojatý. Odsud pochází rodina mého otce, tady se formoval jeho sionisticko-socialistický světonázor; právě odsud se spolu s kamarády a mou matkou vydal do Země izraelské. Židovskému životu se zde dařilo a láska k Zemi izraelské jenom kvetla... Dnes (v prosinci 1990) tu zbývá jen asi tři tisíce Židů. Většina z nich, jestli ne úplně všichni, už požádala o vystěhování do Izraele a brzy odjedou... Otcova ulice je stejná jako v jeho vyprávění, jako by ani neuplynulo sto let... Dvě postarší sestry, které bydlí naproti otcovu domu a také se chystají vystěhovat, vzpomínají na strýčka Mošeho, otcova bratra, který stál v Rečyci v čele židovské obce jako její zvolený předseda. Když v červnu 1941 překročili hranice z Polska nacisté, celá obec čekala, co strýček Moše nařídí lidem. Když Moše rozhodne, že mají odejít, všichni půjdeme, prohlásili. Moše rozhodl, že půjdou na východ. Celá židovská obec si zabalila vše potřebné a odešla. Zamkli své domy, opustili majetek a svá zvířata odevzdali do ochrany křesťanských sousedů. Všichni, kdo zůstali, byli zavražděni; do posledního. Moše pouť nepřežil a zemřel kdesi na východě. Není ani známo, kde je pohřben.

Poprosil jsem, aby mi ukázali otcův dům. Jeli jsme po prašných cestách. Domy jsou tam přízemní a mají bílé doškové střechy. Dvorky jsou udržované a rostou na nich květiny a ovocné stromy. Otcův dům má číslo 21. Pamatuji si jeho popis a všechno tam dodnes je: klenutý vchod, brána i dřevěný plot. Na dvorku dřevěný stůl a lavice. Všechno je na svém místě, jako by se zastavil čas... Odsud otec odešel, aby vstoupil do revoluční armády, bojoval a vrátil se zraněný. Tady si zabalil věci a vyrazil pěšky do Země izraelské. Dnes je tu smutno.

Když jsem Rečyci navštívil v roce 2002 já, předpovědi mého bratra se už vyplnily. Zůstalo tam jen pár desítek Židů; ostatní se vystěhovali do Izraele. Jak už bylo řečeno, můj strýček Moše byl předsedou židovské obce a jeho duchapřítomnost zachránila většině jejích členů život. Otec měl ještě bratra Benjamina, který nebyl sionistou, ale členem komunistické strany, a nejen řadovým – stal se tajemníkem Bílého hnutí. Stejně jako většina vedoucích komunistických představitelů, zejména Židů, zmizel za jedné ze Stalinových čistek v polovině třicátých let. Zřejmě skončil v gulagu na Sibiři a tam zemřel; není ani známo, kde je pohřben.

Babiččinu rodinu rozdělovala ideologie stejně jako Hantmanovy; někteří členové byli sionisté jako můj otec a jiní zas komunisté jako jeho bratři. Jehuda, bratr Bilhy Kagnovicové, byl ve dvacátých letech jedním z nejvýznamnějších členů sionistického hnutí Chaluc (Průkopník) a aktivistou, jenž podporoval vystěhovalectví.

Historie Hantmanových a Kagnovicových je odrazem hlubokých ideologických rozkolů v židovských komunitách v Rusku začátkem dvacátých let, zejména mezi mladými lidmi. Stejně jako v našich rodinách se jich mnoho připojilo k sociálním revolucionářům a komunistům a jiní zase podporovali sionismus.

Za první světové války byl můj otec odveden do carské armády a sloužil v ní až do komunistické říjnové revoluce v roce 1917. Pak celé jednotky carské armády zběhly k revolučním silám, které založil Trockij. A tak můj otec v letech 1917–1918 bojoval na západní frontě u polských hranic. Během bojů vznikla v revoluční armádě židovská sdružení, včetně sionistických jako Chaluc nebo Tikva (Naděje).

V roce 1919 otci omrzly prsty u nohou a byl z armády propuštěn. Naštěstí nebylo nutné mu je amputovat, ale až do konce života je měl necitlivé. Vrátil se do Rečyce a vstoupil do místní organizace Chalucu. Ta požádala úřady o přidělení půdy k zemědělským účelům a dostala ji. Získala opuštěný pozemek, zřídila výcvikový program a půdu asi dva roky obdělávala. V roce 1921 ovšem byly tyto výcvikové pozemky v celém Sovětském svazu zrušeny pod tlakem komunistické strany, která zaujala ostře protisionistický postoj. Atmosféra se ustavičně zhoršovala, což přimělo sionisty, aby odjeli do Země izraelské, Erec Jisrael.

Moje matka Jehudit, rozená Volovelská, se narodila prvního února 1905 v Brisku (v jidiš název dnešního běloruského města Brest-Litovsk). Její otec Aharon obchodoval se dřevem a matka Hana, rozená Halperinová, pocházela z rodiny předního rabína. V roce 1912 zrušilo carské Rusko opatření, které striktně nařizovalo, kde Židé smějí a nesmějí bydlet, a rodina Volovelských se usadila v Saratově na březích Volhy. Rodina považovala za důležité vzdělání a sionismus, a tak se moje matka učila hebrejsky a o sionismu už od dětství.

Matka byla z rodiny první, kdo přijel do Izraele. Už jako holčička měla výraznou a dynamickou povahu. Ve škole excelovala, na střední maturovala už jako velmi mladá a hned začala studovat na saratovské univerzitě. V roce 1922, kdy jí bylo sedmnáct, se nastěhovala na výcvikovou farmu hnutí Chaluc u Saratova a rok nato se její členové přestěhovali do města Jarcevo severovýchodně od Smolensku.

V roce 1922 se otcův výcvikový kolektiv začal po menších skupinách tří a pěti mladých lidí přemisťovat na Krymský poloostrov, odtamtud do tureckého Cařihradu (Istanbulu) a pak dál do Palestiny. Zhruba v téže době se vydala matčina skupina na jih přes Kavkaz. V hlavním městě Gruzie Tbilisi můj otec Noa cestou k tureckým hranicím poprvé spatřil mou matku Jehudit a od té doby už se nikdy nerozloučili.

Oba měli zfalšované cestovní pasy i cestovní povolení. Dorazili na pobřeží Černého moře a nalodili se na tureckou loď. To už spolu chodili a můj otec, který psal písně v jidiš, měl plný zápisník milostných písniček v hebrejštině věnovaných „mé lásce Jehudit“, jež jsem v roce 2003 pod jeho jménem vydal.

Celý rok čekali na povolení přijet do mandátní Palestiny a v roce 1923 dorazili lodí do Jaffy. Vstoupili do pracovní brigády a dostali se do vsi Malal na Šaronské planině. Tam několik měsíců pracovali a dláždili silnici, která dodnes vesnici protíná. Odtamtud je poslali do Jeruzaléma. Otec pracoval v lomu a budoval silnice a matka vařila v oddílové kuchyni. Brzy se však připojili k nevelké skupince přátel, kteří odjížděli do kibucu Ejn Charod, jenž vznikl o tři roky dříve.

Rodiče spolu už v Turecku žili, ale vzali se až v roce 1924 v Tiberiadě, tedy rok poté, co se přistěhovali do Izraele. Zdá se, že důvodem svatby bylo narození mého staršího bratra, který však jako miminko zemřel. Já jsem se narodil v roce 1926.

Podle mého názoru byla hlavním důvodem odchodu rodičů z kibucu individualistická povaha mé matky. I když se bezvýhradně ztotožňovala se sionistickými cíli a principy průkopnictví, dělalo jí potíže přizpůsobit se kolektivnímu životu v kibucu.

Možná že jen to by k jejich odchodu nestačilo, ale rodičům se tehdy naskytla vzácná finanční příležitost, kterou jim nabídl matčin bratr Aharon. Byl to nadaný podnikatel, jemuž se podařilo udržet si majetek, a dokonce ho znásobit i za první světové války, ruské občanské války a v prvních letech komunistického režimu. Navíc byl natolik prozíravý, že pro sebe a další členy rodiny získal přistěhovalecká víza do mandátní Palestiny. Přijeli v roce 1925.

Podle toho, co mi rodiče vyprávěli, směnil Aharon Volovelsky celé své jmění za napoleony, zlaté mince, a poslal je do Palestiny ukryté v nábytku. Když přijel, nábytek rozebral, směnil mince na mandátní peníze a začal nakupovat půdu, která byla tehdy směšně levná. Koupil stovky dunamů **** mezi Jaffou a Tel Avivem, v Binjamině, Karkuru, Rišon le-Cijonu a Ir Šalomu (dnes Ramat ha-Šaron).

Dědeček už v roce 1927 shromáždil své děti a tuto půdu jim rozdal. Moje matka si přála ten nejmenší pozemek – pětadvacet dunamů ve vsi Ir Šalom, která byla tehdy považována za vzdálenou. V té době měl mnohem menší hodnotu než pozemky, které dostali její sourozenci, ale časem cena půdy v Ramat ha-Šaronu prudce stoupla.

Tento dar hrál nejspíš zásadní roli v rozhodnutí mých rodičů odejít z Ejn Charodu do Ir Šalomu, ale těch pět let v Ejn Charodu je poznamenalo na celý život. S životem v Ir Šalomu však byli velmi spokojení. Postupně a díky tvrdé práci si tam vybudovali dům a farmu – měli ovocné stromy, zeleninovou zahradu, vinici, sad a balírnu, stodolu pro osm krav, kurník, kde uplatňovali moderní metody chovu drůbeže i řízení, a úl na med. Oba byli zvyklí celý život tvrdě pracovat. Účastnili se veřejného života, místní i celonárodní politiky a byli oddanými členy strany Mapaj. Moje matka Jehudit zemřela prvního září 1966 a otec Noa devátého listopadu 1978.

Matka v životě šestkrát rodila. Nejstarší syn jí zemřel jako nemluvně ještě v Ejn Charodu. Jako druhý jsem se narodil já. Třetí Reuven zemřel v roce 1929 na zápal plic. Následoval Oded, který se stal viceprezidentem banky Tfachot. Moje sestra Rina pracovala stejně jako já v bezpečnostních službách. A náš nejmladší bratr Jechiam, zvaný Ami, se narodil za války za nezávislost v roce 1948 a je o dvaadvacet let (sic!) mladší než já. Jako jediný z rodiny si ponechal naše původní jméno Hantman a vyráběl a prodával zubní nástroje.

V letech 1928–1930 postavil otec vlastníma rukama kamenný dům, v němž jsme bydleli. Nejprve měl dvě místnosti. Matka příliš nedbala na pořádek a úklid a já jsem po ní očividně zdědil lajdáctví. Tato vlastnost zřejmě později určila i mou životní dráhu. Kvůli ledabylému zevnějšku mě v roce 1949 nepřijali do výcvikového kurzu praporu Izraelských obranných sil, a já jsem se proto tehdy rozhodl z armády odejít a vstoupit do bezpečnostních složek.

Po rodičích jsem zdědil sionismus, lásku k vlasti, věrnost domovině a smysl pro povinnost ji chránit a bojovat za ni. Oba byli plní neochvějné víry v důležitost sionismu. Doma se o politice hodně debatovalo, stejně jako o tom, jak v Izraeli zřídit židovský stát. Otec byl považován za neoficiálního předsedu strany Mapaj a nejednou nás navštěvovali politici, včetně Leviho Školnika (později Eškola). † 

Naše farma uživila rodinu dobře, i když jsme měli i těžká léta. Jídla bylo doma vždycky dost – kuřat, vajec, mléka, zeleniny i ovoce; nic nám nechybělo.

I když druhá světová válka přinesla židovskému lidu největší tragédii v jeho dlouhé historii, nevelká židovská komunita v Izraeli hospodářsky prosperovala. Na Blízký východ přijely statisíce britských vojáků, aby zabránili nacistům v okupaci oblasti. Potřebovali zásoby a významnou část této poptávky dokázala uspokojit židovská komunita, která byla mnohem vyspělejší než sousední arabské země. Díky tomu zažila naše farma začátkem čtyřicátých let revoluci. Otec si pronajal dalších deset hektarů půdy a veškeré zemědělské produkty prodával britské armádě. Přestože však rodiče hospodářství rozšířili, drželi se svého ideologického závazku o „hebrejské pracovní síle“, a na naší farmě tak nepracoval ani jeden Arab.

V roce 1932 jsem začal chodit do první třídy základní školy v Ramat ha-Šaronu, což byl od roku 1930 nový oficiální název Ir Šalom. Zpočátku jsem se moc dobře neučil, protože jsem na rozdíl od jiných dětí, které rodiče už předem naučili abecedu a základy čtení a psaní, nic nechápal; moji rodiče neměli čas mě učit. Od svých pěti let jsem se po návratu ze školky staral o mladšího bratříčka a sestřičku a naši pracovali na farmě.

V sedmi letech jsem už však uměl číst dobře a stal se ze mě knihomol; přečetl jsem všechny knížky v malé knihovně v Ramat ha-Šaronu, kterou moji rodiče spoluzakládali. I u nás doma bylo plno knih, většinou hebrejských. Rodiče mluvili doma hebrejsky a jen občas, „aby děti nerozuměly“, si vyměnili jedno dvě slova rusky.

Když jsem přišel na druhý stupeň, stal se novým ředitelem školy Josef Kalman. Udělal tam řadu změn; zavedl zavedl zde určitou kulturu, založil čtenářské kroužky a zřídil i herecký, kde jsem byl aktivní taky já. Každý rok jsem vystupoval ve školní divadelní hře. Hraní mě opravdu bavilo, a dokonce jsem přemýšlel, že bych se mohl stát hercem, až budu velký.

Od deseti let jsem byl znám jako uličník, který je u každé lumpárny. Naučil jsem se chrlit oheň z pusy, kde jsem měl olej, uměl jsem chytat hady a znal jsem v Ramatu všechny jejich druhy. Jednou jsem dal nejedovatého hada do zásuvky stolu učitele, jehož jsme neměli rádi. S nápadem přišel největší školní šprýmař Moše Kalman, ředitelův syn, který chodil do třídy nade mnou. Přestože vyváděl lumpárny, byl to chytrý a talentovaný kluk. V patnácti se stal příslušníkem sionistických vojenských milicí Hagana a v roce 1941 vstoupil jako jeden z prvních do Palmachu, elitní bojové jednotky Hagany. Později byl poradcem pro plánování a výstavbu průmyslových továren a generálem dobrovolné občanské gardy.

Jednou naše parta pod vedením Mošeho Kalmana objevila pod kopci podél pobřeží tunel vyhloubený za Římanů. Udělali jsme si z něj skrýš a vždycky o šabatu jsme jím chodili do vádí, vyschlého řečiště, které vedlo až na pobřeží a na pláž, kde se dalo koupat. Dnes tam stojí hotely Dan Accadia a Sharon.

Taky jsem rád hrával fotbal a sledoval zápasy na polích u Ramat ha-Šaronu a Raanany. Měl jsem v oblibě sporty všeho druhu a vynikal jsem v atletice; vyhrál jsem běh na sto metrů a skok do výšky v soutěži mládeže Šaronské planiny. Ve škole jsem neprospíval krom přírodních věd – biologie, botaniky, chemie a zoologie. Tyto obory mě zajímají dodnes a jsem hrdý na to, co o nich vím. Do náboženství nebo dějepisu jsem příliš energie nevkládal. Začínal jsem se učit až dva tři dny před zkouškou, ale vždy jsem z písemky dostal dobrou známku.

Když mi bylo asi devět, začal jsem pracovat u rodičů na farmě. Měl jsem vlastní krávu, kterou jsem musel každé ráno a večer podojit. Tahle práce se mi nijak zvlášť nelíbila, zvlášť v sobotu odpoledne, kdy jsem místo her s kamarády musel pomáhat s přípravou našich produktů na nedělní ráno, kdy se odesílaly na trh v Tel Avivu.

Jedna vzpomínka mi bude vždycky obzvlášť drahá – na dárek od matky k desátým narozeninám, kdy mě poprvé vzala do kina. Do té doby jsem viděl jen to, čemu se tehdy říkalo „kouzelná svítilna“, což byl primitivní přístroj na promítání diapozitivů. Svůj první film jsem zhlédl v kině v Herzliji, kam jsme šli tři kilometry pěšky po prašné cestě. Film se jmenoval Fräulein Doktor, Slečna doktorka, a byl věnován životu a činům špionky Elsbeth Schragmüllerové, která se narodila v roce 1887 a v roce 1913 se stala jednou z prvních žen v Německu i na celém světě, jež získala doktorát z filozofie (na univerzitě ve Freiburgu). Začala vyučovat na Berlínské univerzitě, a když vypukla první světová válka, odjela do Němci okupované Belgie a přemluvila vojenského velitele, aby ji zařadil do zpravodajské jednotky. Nejprve pracovala jako cenzorka a otevírala a četla poštu, ale její velitelé si záhy uvědomili, jak je nesmírně nadaná, a poslali ji na rychlokurz shromažďování zpravodajských informací. Když ho absolvovala, byla převelena do okupované Francie jako zpravodajka a později jmenována velitelkou bojové zpravodajské jednotky v Antverpách. Její přínos pro německou zpravodajskou službu byl očividně mnohem významnější než činy slavné špionky Maty Hari. Mata Hari ovšem byla i striptérka a byla dopadena a popravena, a proto byla slavnější než Fräulein Doktor.

Ten film na mě mocně zapůsobil. Je ale zvláštní, že největší dojem na mě udělala rutina jejího života a cíle, pro které pracovala a riskovala, a ne její dobrodružství nebo nebezpečí, jemuž čelila. Když jsme se vraceli domů, opět pěšky, řekl jsem matce: „Až budu velký, chci být špionem pro Zemi izraelskou.“

Matka se usmála a začala mluvit o špionech a zrádcích. Pečlivě mi vysvětlila rozdíl mezi vlastencem a zrádcem a vyprávěla o Iosephovi, historikovi a účastníkovi římsko-židovské války, který byl v jejích očích příkladem zrádce. Když jsme došli do Ramat ha-Šaron, potkali jsme školního ředitele Josefa Kalmana, který poznamenal: „Není výchovné brát děti v tomto věku do kina v tak pozdní hodinu.“

Zhlédnutí filmu Fräulein Doktor přispělo k mému pocitu, že mi bylo souzeno zasvětit život zpravodajské práci, a není náhoda, že jsem v tomto oboru zakotvil. Ten film na mě udělal tak hluboký dojem zřejmě proto, že jsem byl od malička zvědavé dítě s bujnou představivostí. Kamarádil jsem se sice s jinými dětmi a často jsem byl i vůdcem menších skupin, ale také jsem se dokázal zavřít na celé hodiny v pokoji s knihou a představami, což jsou dvě věci, které mi zůstaly po celý život. I dnes dokážu odejít z kanceláře a odpoutat se od celodenních starostí čtením nějaké knihy.

Zvědavost a představivost se sklonem k praktičnosti jsou základem fungování mé mysli. To také vysvětluje mou ctižádost být pánem svého času i činů, kterou jsem měl ve většině funkcí, jež jsem zastával. Zažil jsem v životě chvíle, kdy jsem prostě vstal a dal výpověď jen proto, že jsem kontrolu nad svým časem a kroky neměl. Teď přeskočím trochu dopředu a odhalím, že to také bylo hlavním důvodem mého rozhodnutí odejít z Mosadu poté, co byl jeho ředitelem jmenován Cvi Zamir.

Rajčatový salát s Paulou a Davidem

Ve čtrnácti letech mě rodiče poslali na zemědělskou střední školu v kibucu Givat ha-Šloša. Jsem přesvědčen, že je ovlivnila skutečnost, že to byla škola odborové federace Histadrut, kam chodili i synové vůdců strany Mapaj, jako Jicchak Rabin nebo Meir Amit.

Byl jsem hubený a mnohem menší než průměrné děti mého věku, na svůj věk dokonce podprůměrně malý, ale svalnatý a vysportovaný. Na střední škole jsem velmi rychle navázal celoživotní přátelství s Nimrodem Ešelem, Josim Libermanem, Davidem Ben-Jehudou, Šimšonem Lotanem, Rechavamem (Gándhím) Zeevim, Jinonem Ezronim, pozdějším velitelem Sboru pro vyzbrojování, a později s Pinchasem (Sikem) Susmanem, později profesorem ekonomie a generálním ředitelem ministerstva obrany.

Střední škola v kibucu Givat ha-Šloša byla internátní. Jezdili jsme domů jen jednu sobotu v měsíci a o svátcích. Na cestu jsem dostával koně ze školních stájí a potom jsem na něm jel zhruba hodinu do Ramat ha-Šaronu asi sedm kilometrů daleko.

Na konci prvního ročníku si matka uvědomila, že součástí studia na této škole není maturita, a naléhala, abych přestoupil na Tichon Chadaš (Novou střední školu) v Tel Avivu. Tam mi však chyběl bujarý a aktivní život z Givat ha-Šloše, a tak jsem rodičům na konci ročníku rezolutně oznámil, že buď se vrátím do Givat ha-Šloše, nebo odejdu ze školy a půjdu pracovat. Museli se s mým rozhodnutím smířit a já jsem se vrátil za kamarády do Givat ha-Šloše.

Mezi zhruba čtyřmi stovkami tamějších studentů byli členové řady kibuců. Převládali ti ze sionistického hnutí Ha-Šomer ha-cair a já jsem pod jejich vlivem debatoval, jestli je dobrý komunismus. Už v patnácti mi však bylo jasné, že pro život v kibucu se nehodím.

V desátém ročníku přijímali všechny studenty do přípravných armádních jednotek Gadna. Rozdali nám tam zbraně a poskytli výcvik. Mým prvním velitelem byl Binjamin Gibli, pozdější ředitel vojenské rozvědky. Výcvik v Gadně byl intenzivní a už v létě 1942 jsem o letních prázdninách spolu s Nimrodem Ešelem a Josim Libermanem absolvoval výcvik v terénu. Naším velitelem byl Mišael Šechter, později plukovník Mišael Šacham, který založil Jednotku 101 pod velením Ariela Šarona.

Palmach vznikl v roce 1941 s cílem zastavit nacistický útok, jehož se tehdy všichni opravdu obávali. Jeden ze studentů předčítal každý večer při večeři na internátu nahlas souhrn zpráv, především o dění na válečných frontách v Evropě. Mezitím přijely do Izraele děti z Teheránu, přesněji skupina židovských dětí z Polska, která unikla nacistům přes Írán, a dorazila i polská armáda generála Anderse, v níž byla řada Židů. Při této intenzivní konfrontaci s realitou jsme měli pocit, že se podílíme na chodu dějin. Není divu, že skoro všichni studenti, kteří v té době dokončili školu, vstoupili buď do Palmachu, nebo do britské armády a později do židovské brigády, jež v britské armádě vznikla.

Zprávy o tom, že Němci zabíjejí evropské Židy, pronikly do země začátkem roku 1941, nejpozději 1942. Teprve mnohem později, v roce 1943 nebo 1944, jsme si však začali uvědomovat, že jde o masové vyvražďování v bezprecedentním měřítku. Mluvili jsme o tom ve škole i doma. Ostatně otcovi dva bratři zůstali v Sovětském svazu a my jsme o jejich osudu nic nevěděli.

V roce 1941 přistál v Libyi německý Afrikakorps generála Rommela a začal rychle postupovat k Egyptu. Báli jsme se, že nás Němci napadnou. Moje žena Miriam vzpomíná, jak členové kibucu Afikim, kde bydlela, šili neustále batohy pro případ, že dostanou rozkaz kibuc evakuovat.

Tehdy byla v Givat ha-Šloši četa Palmachu, která zrovna procházela výcvikem. Já a Zeevi jsme objevili její tajnou skrýš zbraní a v noci jsme tam chodili a učili se s nimi zacházet. Jednou odtamtud Zeevi sebral pušku a už ji nevrátil. Hodně jsem se na něj zlobil, ale on si zbraň nechal a já jsem ho neudal.

Už tehdy všichni mluvili s naprostou důvěrou o tom, že „budeme mít vlastní zemi“. Věděli jsme, že naše instituce a organizace, jako Židovská agentura, Histadrut nebo Hagana, budou tvořit institucionální základ židovského státu, a nepochybovali jsme, že tento stát vznikne v dohledné budoucnosti.

V době letních prázdnin jsem spolu se dvěma kamarády, kteří chtěli stejně jako já vydělat nějaké peníze, dělal nejrůznější práci. Patřilo k tomu i zahradničení u Pauly a Davida Ben-Gurionových v ulici v Tel Avivu, která se dnes jmenuje Ben-Gurionova třída. Každý týden jsme tam v pátek odpoledne několik hodin pomáhali a Paula nám pak dala něco peněz. Někdy nás také pozvala do kuchyně, abychom s nimi pojedli: rajčatový salát se spoustou cibule a oleje, velkorysou omeletu a čerstvý mazací sýr. Ben-Gurion byl tehdy předsedou Židovské agentury, ale Paula nám občas říkala: „Myslíte, že je snadné být ministerským předsedou?“ A mluvila o tom, co si mysleli všichni, tedy že Ben-Gurion je už premiérem „té země, co brzy vznikne“.

Později, koncem července 1954, jsem měl příležitost dělat Ben-Gurionovi řidiče, když se uchýlil na odpočinek do kibucu Sde Boker. Při jednom vzpomínkovém shromáždění v kibucu Maagan za parašutisty, kteří bojovali za druhé světové války v Evropě, se tam na pozvané hosty zřítilo letadlo. Sedmnáct jich zemřelo. Mezi oběťmi byl i Elijahu Šomroni, zakladatel armádní jednotky Nachal a blízký Ben-Gurionův přítel. Byl jsem tehdy vedoucím operačního oddělení bezpečnostní služby Šin Bet v Tel Avivu a požádali mě, abych Ben-Guriona zavezl na Šomroniho pohřeb v kibucu Afikim. Vyzvedl jsem ho svým nově přiděleným dodgem a čekal jsem, že si sedne dozadu. On se však usadil vepředu a jeli jsme spolu z Tel Avivu až do kibucu Afikim i zpět. Cestou jsme si povídali a já jsem mu připomněl, že jsem pracoval u nich na zahradě. Tehdy ještě neexistovalo žádné oddělení, které by chránilo bezpečnost významných osobností; až za nějaké dva tři roky jsem dostal pověření, abych je založil.

O hranicích židovského státu, který vznikne, jsme začátkem čtyřicátých let příliš nepřemýšleli. Bylo nám jasné, že až mandátní vláda skončí, staneme se z právního hlediska dědici Britů a naše státní hranice budou stejné jako hranice oficiálního mandátu. Jen menšinoví revizionisté, s nimiž jsem v oněch letech neudržoval skoro žádný kontakt, neustále tvrdili, že nám patří i území Jordánska, které bylo od mandátu oficiálně odděleno v roce 1927.

Co bude s Araby, kteří budou žít na území židovského státu? Tato otázka nás kupodivu netrápila. Samozřejmě jsme věděli, že Arabové existují, a pamatuji si i arabské podomní prodavače, kteří chodili do Ramat ha-Šaronu prodávat zboží Židům. Někteří ani nebyli místní, ale přistěhovali se ze sousedních arabských zemí jako Egypt, Jordánsko či Sýrie. Když mi bylo devět nebo deset, často jsem otce doprovázel, když jel do města Kalkílija nebo vesnice Safríja nakoupit levnější semena cibule a hnojivo, než jaká prodávali židovští obchodníci.

Mládežnické hnutí Ha-Šomer ha-cair, Mladý strážce, hovořilo o dvounárodnostním státě, ale my, příslušníci uskupení Ha-Noar ha-oved, Pracující mládež, nebo Machane ha-olim, Tábor přistěhovalců, a synové rodičů, kteří byli věrnými členy strany Mapaj, jsme tuto možnost jednoznačně odmítali.

V létě roku 1944 jsem dokončil studium v Givat ha-Šloši. Na absolventském vysvědčení jsem měl z přírodních věd a dějepisu známky „velmi dobré“, ale z literatury a Bible jsem dostal jen „dobrou“. Zhruba týden po dokončení studia jsem ve věku sedmnácti a půl roku vstoupil se všemi spolužáky do Palmachu.

Kapitola druhá

Jsme v Palmachu

Vstup do Palmachu byl pro mě přirozený a jasný. Jen hrstka absolventů školy v Givat ha-Šloši se přihlásila do britské armády, ale to pro mne nepřipadalo v úvahu.

Někteří mladí lidé debatovali i o tom, že by se připojili k ilegálnímu pravicovému Irgunu nebo skupině Lechi. Pokud však vím, neudělal to z mé třídy nikdo. Pociťoval jsem určité sympatie vůči Lechi, což pramenilo převážně z rozhovorů s Nechemjou a Naftalim Burštejnovými (později Brošovými). Nechemja zastával vysokou funkci v Haganě a později i v Izraelských obranných silách a na ministerstvu obrany. Oba bratři byli stoupenci strany Mapaj, ale jejich sestra Roni měla za manžela Avrahama Šterna (alias Jaira), zakladatele a prvního velitele Lechi, kterého v roce 1942 zavraždili Britové. Z těchto diskusí jsem nabyl přesvědčení, že příznivci skupiny Lechi jsou idealisté, jejichž motivací je láska a loajalita k sionismu. Členy Irgunu jsem naopak považoval za případné fašisty. O Jairovi Šternovi jsem slyšel už jako teenager, ale jméno Menachema Begina †† až v roce 1946.

Už před svým vstupem do Palmachu jsem toho o této organizaci a její struktuře hodně věděl, stejně jako to, že jeho veliteli jsou Jicchak Sade a Jigal Alon.

V předvečer našeho vstupu promluvil k naší třídě, k chlapcům i dívkám, velitel Palmachu. Popsal nám ho jako „jedinou armádu Hagany“, která se odlišuje od odpadlické skupiny Lechi neboli Ecel. Moji rodiče o mém vstupu do Palmachu samozřejmě věděli a bezvýhradně mé rozhodnutí podporovali.

Moje třída vstoupila do roty A Palmachu v kibucu Jagur. Ke stejné rotě nastoupily i všechny předchozí třídy z Givat ha-Šloše. Žádný ceremoniál se na naši počest nekonal. Prostě jsme nasedli do nákladního auta a odjeli do Jaguru. Bylo nás asi dvacet a v kibucu nás rozdělili do pokojů, chlapce i dívky společně, v plechových kasárnách za vyschlými řečištěm. Druhý den jsme šli pracovat na celé léto na pole. Já jsem skončil v zeleninové zahradě, kde mě zanedlouho jmenovali manažerem.

Po šesti týdnech nás poslali odpočívat, a když jsme se vrátili, zahájili jsme vojenský výcvik. Patřily k němu také přednášky o situaci v Izraeli a celém světě a mou pozornost poprvé upoutalo problematické postavení Arabů u nás v zemi.

Tady bych se chtěl zastavit u jedné typické vlastnosti Palmachu – rozdělení na vojenský výcvik a práci v zemědělství. V dřívější fázi války panovaly hmatatelné obavy, že německé vojsko pod velením Rommela v Libyi dojde až do Egypta a odtamtud do Izraele. Libanon spadal pod vichistickou vládu Francie, která s nacistickým Německem kolaborovala, a méně početné německé síly byly i v Sýrii. Palmach vznikl v koordinaci s britskými úřady. Jeho původním úkolem bylo posílit severní hranice, zabránit vpádu německých a vichistických jednotek a připravit útočiště pro židovské obyvatele na hoře Karmel pro případ, že by Němci napadli Egypt. Koncem roku 1942 byl však Rommelův Afrikakorps odražen a hrozba německé invaze pominula. Britové požadovali vrácení zbraní, které dali k dispozici Haganě a Palmachu, a některé se jim vrátily. Sjednocená rada kibuců jim však předložila návrh: přijmout Palmach a dovolit jeho členům, aby na částečný úvazek pracovali v kibucech a zbytek času trávili výcvikem. A na tom se s Brity skutečně dohodla.

Cvičili jsme ve dne i v noci v terénu a učili se topografii a terénnímu válčení. Učili jsme se používat kulomet Sten a samopal Bren a pušky vyrobené v Británii a Itálii i házet granátem. Cvičili jsme dva nebo tři týdny a pak jsme několik dalších týdnů pracovali v kibucu. Ze zeleninové zahrady jsem dobrovolně přešel na práci v lomu Nešer.

V zimě roku 1944–1945 mě poslali na sportovní kurz, který začínal šesti týdny v kibucu Chefciba a pokračoval v kibucu Ginosar. Učili jsme se nejrůznější sporty, včetně boxu, zápasu, plavání nebo veslování. Součástí kurzu byla i povinnost přeplavat Galilejské jezero, což trvalo asi čtyři hodiny. Tuto zkoušku jsem bez problémů složil. Cílem kurzu bylo vycvičit nás na členy komanda, včetně používání nože.

Na jeho konci mě přiřadili do roty A jako instruktora tělesné výchovy. Výsledkem bylo, že na farmě jsem už skoro nepracoval, jen v zimě, kdy jsem požádal o práci v Torzově pekárně. Torz byla přezdívka člověka, který měl pekařství v Jaguru na starosti. Dodnes umím díky oněm týdnům v jagurské pekárně upéct chleba. Většinu té doby, tedy do léta 1945, jsem byl sportovním trenérem v rotě A, která se skládala ze čtyř oddílů roztroušených po nejrůznějších kibucech – v Jaguru, Ramat Jochananu, v Gvatu, Saridu a Mišmar ha-Emeku.

Soustředil jsem se na zdokonalování svých schopnosti, abych se mohl účastnit operací a jít do akce. Součástí bylo i to, že jsem absolvoval kurz sabotáží a pak další na otevírání zámků, což je dovednost, kterou se pyšním dodnes.

V prvních dvou letech v rotě A jsem nevnímal napětí a soupeření mezi stranou Mapaj a Sjednoceným kibucem (Ha-Kibuc ha-meuchad), přesněji mezi Mapajem a předchůdcem dnešní Strany práce, uskupením Achdud ha-avoda. Teprve mnohem později jsem si uvědomil, že když člověk není členem Achdud ha-avody (Jednota práce), jeho šance na kariérní postup v Palmachu se rovnají nule.

Celý život jsem měl výrazné sklony k nonkonformismu a vždycky jsem se snažil vyhnout zařazení do nějaké škatulky. Nikdy jsem nebyl k nikomu nekriticky loajální, a to ani ke svému dobrému příteli Arielu Šaronovi. Tato moje vlastnost vedla později v životě k odchodu z Mosadu, který se odehrál na pozadí sporu o zásady s jeho tehdejším ředitelem Cvim Zamirem. Nikdy jsem však této své vlastnosti nelitoval.

Jsem přesvědčen, že kdybych byl členem stran Achdud ha-avoda nebo Ha-Kibuc ha-meuchad, bylo by moje povyšování v letech 1944 až 1948 dopadlo úplně jinak, než jak probíhalo. Někdy se na sebe zlobím, že jsem nepoužíval lokty a nevyužíval kontaktů s veliteli.

První operací, které jsem se zúčastnil, bylo v říjnu 1945 osvobození nezákonných přistěhovalců zadržovaných v táboře Atlit. Tehdy jsem byl už desátníkem. Celou operaci naplánoval a vedl tehdejší velitel Prvního praporu Nachum Sarig. Den před ní proniklo do tábora mužstvo členů Palmachu, kteří se vmísili mezi stovky ilegálních imigrantů. V druhé fázi pak byli někteří přistěhovalci převezeni do kibucu Bejt Oren nákladními vozy, které čekaly na silnici, a ostatní šli pěšky. Z Bejt Oren jsme chtěli všechny odvézt do Jaguru přes město Nešer. Kdyby proti nám zasáhla britská armáda, měla naše jednotka postavit na příjezdové cestě do Bejt Oren kamenné zátarasy a položit na silnici půl tuctu min. Tyto miny sestávaly z vyhozených plechovek od marmelády, do kterých jsme nacpali kusy gelignitové výbušniny s elektrickou rozbuškou uvnitř. Miny vybuchly, když je spustil elektrický proud vyslaný přes prodlužovací kabel. Moje tříčlenná skupina dostala také samopal Sten a dvě pistole, které jsme měli použít v případě, že Britové přijdou v době, kdy budou přistěhovalci v Bejt Orenu, ale neměli jsme zahájit palbu, dokud k tomu nedostaneme výslovný rozkaz.

Naši velitelé nechtěli s Brity rozpoutat ozbrojený konflikt, a tak vymysleli plán, který měl odvést pozornost v případě, že by Britové přišli dřív, než z Bejt Orenu odejdou osvobození přistěhovalci – což se také skutečně stalo. Když britská policie brzy ráno dorazila k prvnímu kontrolnímu stanovišti, Sarig nařídil, aby všichni členové kibucu Bejt Oren zablokovali silnici. Do blokády se zapojili i příslušníci Hagany z Nešeru a členové skupiny Haifa Karmel. Mezitím bylo mezi pátou a sedmou hodinou ranní odvezeno několik stovek nelegálních přistěhovalců do Jaguru. Teprve pak jsme odklidili miny.

Operace skončila úspěchem, ale pro mne měla bolestnou dohru. Musely se zlikvidovat miny v plechovkách od marmelády, aby samovolně nevybuchly a někoho nezranily nebo nezabily. Já jsem absolvoval kurz ženistů, a tak jsem spolu s několika dalšími dostal rozkaz, abych z plechovek vyndal kusy gelignitu a odpálil je na ploše basketbalového hřiště pokryté tenkou vrstvou štěrku. Gelignit je poměrně bezpečná výbušnina, která nevybuchne, když se spaluje opatrně. Já jsem však byl sapérem-nováčkem a netušil jsem, že je třeba ho spalovat pomalu, kousek po kousku. Když se jich dá do ohně víc najednou, žár způsobí, že vzplanou rychle. A přesně to se stalo. Nejen že jsem házel jednotlivé tyčinky výbušniny do ohně příliš rychle za sebou, ale taky jsem stál jen metr daleko a ještě jsem se předkláněl. Jeden veliký plamen mě oslepil a já jsem instinktivně uskočil dozadu, čímž jsem si zachránil zrak. Rozbily se mi brýle a utrpěl jsem drobná poranění od hlavy až k patě od štěrku, který divoce létal na všechny strany. Na několik vteřin jsem ztratil vědomí. Když jsem se probral, nejprve jsem zkontroloval, jestli vidím na obě oči. Viděl jsem, ale v obou uších mi příšerně zvonilo. Odvezli mě na kliniku. Doktor konstatoval, že všechny rány jsou jen povrchní, kromě poranění hrudníku kamenem, jenž mi vnikl mezi dvě žebra. Ten mi vyndali. Měl jsem prasklé oba ušní bubínky a tím začaly moje problémy se sluchem. Jeden se nakonec zahojil, ale druhý nikdy. Po zbytek života jsem měl několik menších jizev podobných tetování, ale po prvních několika dnech už nebolely. Po dvou týdnech od této nehody a pobytu v nemocnici jsem se vrátil ke své jednotce v Jaguru.

V říjnu 1945 Hagana, Irgun a Lechi založily Židovské hnutí odporu a tato trojstranná spolupráce trvala skoro rok. Cílem bylo sabotovat snahu britského mandátu dál výrazně omezovat přistěhovalectví Židů do Země izraelské. Provádělo se to dokonce i v době kapitulace nacistů v květnu 1945, kdy byly v táborech pro osoby bez domova v okupovaném Německu statisíce Židů, kteří přežili holokaust a z nichž se většina chtěla odstěhovat do mandátní Palestiny. Britové jim v tom ale bránili.

Politika Hagany byla taková, že podporovala akce ve prospěch nelegálního přistěhovalectví, alije, a operace proti Britům, které imigrantům umožňovaly se v zemi usadit, ale nikoli neomezenou protibritskou válku. Když na tyto zásady přistoupily i Irgun a Lechi, vzniklo Židovské hnutí odporu, ale vzájemná spolupráce trvala jen do výbuchu bomby v hotelu Krále Davida v Jeruzalémě dvaadvacátého července 1946. †††

První operace této aliance jsem se zúčastnil dvacátého ledna 1946. Jejím cílem byla sabotáž radarových stanic, které Britům pomáhaly lokalizovat lodě s židovskými uprchlíky z Evropy v rámci akce s názvem Alija Bet. Jedna stanice se nacházela v kibucu Givat Olga, dvě na klášteře Panny Marie Karmelské ve francouzské části Haify a čtvrtá na východní straně haifského pohoří Karmel.

Sedmnáctého ledna britské lodě díky těmto radarovým stanicím zadržely ilegální přistěhovaleckou loď Enzo Sereni a zavřeli jejích devět set osm cestujících do tábora v Atlitu. Židovské hnutí odporu se proto rozhodlo vyhodit jednu z radarových stanic do povětří.

Úkol byl svěřen veliteli čety roty A Rafimu Ginzburgovi. Byl o něco starší než já, ale byli jsme dobří přátelé. Když jsem se o této plánované akci dozvěděl, poprosil jsem ho, aby mi dovolil se jí zúčastnit. Jeho souhlas jsem pak považoval za znamení, že mě bere vážně.

Pod Ginzburgovým velením se jednotka asi dvaceti mužů vydala v automobilech z Jaguru do kibucu Šaar ha-Amakim, kde jsme akci chvíli nacvičovali. Pak jsme jeli do Haify ve třech skupinách, každá do jiného domu. Tam jsme dostali zbraně a výbušniny, asi čtyřicet kilogramů, které jsme schovali do dvou batohů. V noci pak byla každá skupina zvlášť dopravena k radarové základně, která se tehdy nacházela v neobydlené oblasti pohoří Karmel a byla obehnána ostnatým drátem. Asi kilometr jsme se k ní plížili. Dvě bezpečnostní jednotky, z nichž v jedné jsem byl i já, dráty prostříhaly a dva sabotéři vlezli dovnitř a položili nálož pod přívěs na kolech vysokých asi půl metru. Všechno šlo podle plánu a my jsme místo v pořádku opustili, šťastní a spokojení sami se sebou.

Druhý den ráno jsme se v Jaguru dozvěděli, že operace se nezdařila, i když ne naší vinou. Podle plánu jsme informovali hlavní štáb Hagany, že jsme rozmístili nálože. Někdo ze štábu však zavolal Britům a varoval je, že u radaru je výbušné zařízení, které za půl hodiny vybuchne. Britové to riskli, rychle místo prohledali, bombu našli a odpojili ji pár minut předtím, než měla explodovat.

Hagana potom změnila politiku. Tehdejší velitel jejího hlavního štábu Moše Sne poslal Britům dopis s varováním, že dokud budou zasahovat proti lodím s přistěhovalci, bude Hagana pokračovat v úsilí sabotovat jejich radarové stanice, ale už nebude Brity předem varovat, aby zabránila zraněním. O měsíc později, devatenáctého února 1946, pak radarová stanice skutečně vybuchla.

Kapitola třetí

Vypořádáváme se s templery

Na přelomu devatenáctého a dvacátého století přijelo do Země izraelské zhruba tisíc Němců, členů protestantské sekty templerů (Tempelgesellschaft), kteří věřili, že když se ve Svaté zemi usadí a budou tvrdě pracovat, uspíší druhý příchod Ježíše. Tito templeři (pozor, nejedná se o templáře, křižácké rytíře) založili několik osad v Tel Avivu, Jeruzalémě, Haifě a na venkově.

Od začátku třicátých let začali někteří templeři v Izraeli pociťovat sympatie k nacismu. Otevřeně hlásali nacistickou propagandu mladým lidem a dětem a mnozí z nich jezdili na letní tábory v Německu, kde absolvovali politické školení a vojenskou přípravu. Pořádali rovněž přehlídky s vlajkami s hákovým křížem a zdobili své kluby nacistickými symboly. Při střetech mezi Araby a Židy v roce 1916 pomáhali někteří templeři Arabům. V roce 1938 bylo mezi templery tři sta třicet nacistů, přibližně třetina dospělé populace. V jejich čele stál Gotthilf Wagner, který bydlel v telavivské čtvrti Šarona a měl zámečnictví v Jaffě.

Dvacátého srpna 1939, necelé dva týdny před vypuknutím druhé světové války, dostali vůdci templerů ve Svaté zemi telegram z Berlína, který nařizoval záložníkům, aby se vrátili do Německa. Jednatřicátého srpna vyplula z Haify loď s asi pěti sty padesáti templery, branci a jejich rodinami. Jakmile do války vstoupila třetího září Velká Británie, bylo dva tisíce čtyři sta zbývajících templerů v mandátní Palestině označeno za občany nepřátelské země. Asi dvanáct set jich skončilo v detenčních táborech a o pár měsíců později byli deportováni do Austrálie. Ostatní zůstali v Izraeli a hlídali je britští vojáci a židovští strážci. Jejich budovy zabrala britská armáda, ale majetek a osobní věci poškozeny nebyly. Na konci války se vyhnanci chtěli do Izraele vrátit a Britové jim to v roce 1945 schválili.

Jišuv, židovskou komunitu v Zemi izraelské, to šokovalo. Britové tam bránili v příjezdu statisícům Židů bez domova z Evropy, a teď pouštějí do země oficiální nacisty! Templeři se začali trousit zpátky, včetně Wagnera, který se vrátil do svého domu v Šaroně a obnovil živnost. Moše Šertok (později Šaret), vedoucí politického oddělení Židovské agentury, které fungovalo jako jakési ministerstva zahraničí jišuvu, poslal ostrý protest britskému ministerstvu zahraničí, ale bez výsledku.

Nejvyšší bezpečnostní představitelé jišuvu Ben-Gurion, Jisrael Galili a Sne se rozhodli zakročit, aby templery od návratu odradili a ty, kteří se už vrátili, přiměli k odjezdu. Operaci svěřili Palmachu. Jigal Alon označil za cíl Wagnera. Dvaadvacátého března 1946 jel Wagner po silnici mezi vesnicí Mikve Jisrael a Jaffou a jedno vozidlo po něm začalo střílet. Byl zabit. Každému, templerům, Britům i samozřejmě nám, bylo jasné proč.

Templeři ovšem přijížděli dál. Většinou se vraceli do svých zemědělských osad, jako byly osady Wilhelma, Waldheim nebo Galilejský Betlém (nikoli biblický Betlém na Západním břehu). Po zavraždění Wagnera si na ochranu najímali ozbrojené arabské hlídače. Vedení jišuvu reagovalo rozhodnutím zabít další templery. Zatímco vražda Wagnera byla cílená, a byl tedy zabit konkrétní člověk, teď bylo rozhodnuto likvidovat templery namátkou, jakmile se ve venkovských usedlostech naskytne příležitost, jako varování ostatním. Předpokládalo se, že zabíjení vyděsí všechny Němce v zemi, přiměje je k odjezdu a zejména odradí od návratu do Izraele ty, co jsou ještě v Austrálii.

Tehdy jsme už věděli, že za holokaustu bylo zavražděno šest milionů našich lidí. Většina z nás měla mezi oběťmi příbuzné, takže zabíjení Němců, a zejména bývalých nacistů, bylo považováno za micvu, dobrý skutek. Rozhodně jsme je nechtěli ve svém středu a byli pro nás legitimními cíli.

Jigal Alon zadal tento úkol Zalmanu Maratovi, veliteli roty brigády Jiftach Palmachu. Ten dal dohromady jednotku čtyř mužů, dvě dvojice. Jednu vedl Jehošua Bornštejn z výcvikového tábora kibucu Gvat a druhou já.

Po prvním průzkumu jsem navrhl plán. Napadneme templery, až pojedou domů z Haify, na silnici mezi Waldheimem a Galilejským Betlémem, a zabijeme je. Marat měl vůči mému plánu výhrady, ale já jsem byl odhodlán ho provést.

Zaútočili jsme za bílého dne. Tři z nás, převlečení za Araby s kefíjou na hlavě, číhali v háji asi půldruhého kilometru od Galilejského Betléma, pár metrů od prašné cesty mezi oběma vesnicemi. Čtvrtý člen skupiny hlídal. Neměli jsme žádné vysílačky, a tak nám hlídka jen dala znamení, když viděla, že se blíží dvoukolák. Vůz s dvěma koňmi jel směrem k nám a před zatáčkou trochu zpomalil. Když byl asi deset metrů od nás, vyšel jsem z křoví, s kefíjou na hlavě, zvedl jsem ruku, vykřikl „stůj!“ a popadl koně za uzdu.

Vůz zastavil. Vepředu seděli dva arabští řidiči, za nimi dva Němci a vzadu dvě ženy. Jeden Arab vyskočil a utekl. Druhý si myslel, že jsme Arabové, a vykřikl: „Aná Arabí, aná Arabí!“ (Jsem Arab). Oba Němci si něco řekli německy. Chtěl jsem, aby si mysleli, že jsme bandité, a tak jsem arabsky vykřikl: „Hét masárí!“ (Peníze!) Pak jsem dodal anglicky: „Give me the money“ (Dejte mi peníze). Než stačili zareagovat, já a Bornštejn jsme přiskočili až asi půldruhého metru k nim a já jsem oběma vpálil kulku do čela. Němci byli na místě mrtví. Jeden přepadl dopředu a druhý dozadu. Ženy zaječely; dodnes si ten jejich křik pamatuji. Bornštejn přistoupil k mrtvým Němcům a vpálil každému ještě jednu kulku, aby bylo jisté, že je po nich. Celá akce netrvala déle než dvacet vteřin.

Potom jsme se s Bornštejnem rozešli každý jiným směrem. Já jsem utekl přes pole mezi kibucem Alonim a Galilejským Betlémem. Druzí dva zmizeli opačným směrem. Pak podle plánu přivedl své stádo pastevec, člen Hagany, aby zahladil stopy pro případ, že by nás honili se psy. Nedaleko kibucu Alonim na nás čekal jeden člen kibucu a vzal od nás kefíje a pušky. Utíkali jsme dál a dorazili až do Ramat Jochananu, kde jsme nastoupili do čekajícího minibusu. Tam jsme se převlékli. Potom nás rozvezli na různé autobusové zastávky, každého jiným směrem, a my jsme se každý vrátili do své vesnice; já do Jaguru.

Když autobus dojel ke kontrolnímu stanovišti u vjezdu do Haify, přistoupil k nám britský policista a prošel uličkou; už pátral po podezřelých z vraždy Němců. Nevím, jestli hledal Araby, nebo už Britové věděli, že vrahy byli Židé.

Druhý den byla o tom zabíjení nevelká zpráva na první straně deníku Davar, bez jmen obětí a sebemenšího náznaku totožnosti pachatelů, ale celému jišuvu bylo jasné, kdo to udělal a proč.

Byl jsem na úspěšné provedení operace hrdý. Rozhodnutí provést takovou troufalou a nebezpečnou akci po pouhých dvou letech v Palmachu mi připadalo přirozené. Věděl jsem, že mě považují za zkušeného a odvážného bojovníka, který se vyzná v místním terénu a na něhož se dá spolehnout, že úspěšně provede každý zadaný úkol.

Ve dnech po operaci jsem nepochyboval, že jsem splnil důležitý a ospravedlnitelný úkol, a nic jsem si nevyčítal. V pozdějších letech jsem však začal mít o morálnosti svého činu pochybnosti. Zabil jsem přece dva lidi, aniž jsem tušil, kdo jsou a co udělali. Nakonec jsem ale dospěl k závěru, že jsem provedl správnou věc. Němci, kteří se tehdy vraceli do Izraele, už věděli, co nacisté provedli Židům, i to, že jišuv je proti jejich přítomnosti v zemi.

Mnoho let jsem o této operaci nic neřekl žádnému kolegovi ani svým dětem nebo manželce, a pokud si vzpomínám, dokonce ani rodičům. Tento příběh jsem zveřejnil až v roce 1985, po devětatřiceti letech.

K úplně jinému druhu incidentu mimochodem došlo v srpnu 1948. Bojovali jsme v obležené Negevské poušti a z bezpečnostních důvodů jsme rozhodli, že zrušíme řadu beduínských táborů roztroušených v oblasti a jejich obyvatele vyženeme. Ujal jsem se toho úkolu jako velitel hlídkové jednotky a na jednu takovou výpravu se mnou šel i Zeevi, zpravodajský důstojník Palmachu. Klidně a bez jakéhokoli operačního důvodu tehdy zastřelil několik beduínů. Zarazil jsem ho a řekl svým mužům, aby na nikoho nestříleli, pokud někdo nevystřelí jako první na nás. Na Zeeviho jsem se velmi hněval a měl jsem mu jeho činy za zlé.