FEŤÁCI

Eva Dolejšová

Copyright © Eva Dolejšová, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5206-2

Obsah

ČÁST I.

HANA

VERONIKA

EMÍLIE

FILIP

ANDREA

ČÁST II.

HANA

ANDREA

VERONIKA

EMÍLIE

FILIP

ČÁST III.

VERONIKA

HANA

FILIP

ANDREA

ČÁST IV.

VERONIKA

HANA

FILIP

ČÁST V.

FILIP

VERONIKA

MAREK

Závěrečná poznámka a poděkování

Závislost je nejvíc na světě. Nefunguje na ni nic. Potřebujete to stejně jako dýchání.

Tereza, 6 let závislá na pervitinu

Závislost je jako rakovina. Ty buňky má v sobě každej, stejně jako buňky zhoubnýho nádoru. A stejně jako u rakoviny – u někoho závislost propukne a u někoho ne.

Tomáš, 8 let závislý uživatel všech dostupných drog

Než se člověk začne léčit, musí se zeptat sám sebe, jestli je ochoten vzdát se toho, kvůli čemu je nemocný. To by si měli uvědomit lidi nemocní i závislí, protože z psychosomatickýho hlediska je každá nemoc i závislost způsobena nějakou potlačenou emocí nebo něčím, co nám v životě chybí.

Gabriela, 5 let závislá na pervitinu

ČÁST I.

EXPOZICE

HANA

S trhnutím se probudím. Jak jsem mohla usnout?! Kolik je hodin? Rychle zašmátrám po mobilu. Je zapadlý pod polštářkem na gauči, asi mi vypadl z ruky. Podívám se na jeho displej. Půlnoc! Spala jsem skoro hodinu. Možná tak tvrdě, že jsem ji neslyšela. Možná mezitím přišla!

Vyjdu z obýváku a svítím si na cestu telefonem. Nechci rozsvěcet světlo v chodbě, abych ji nebo případně Vašíka nevzbudila. Plížím se předsíní k jejímu pokoji. Zrak mi padne na zem před botník. Její oválené rozdrbané kecky, které odmítá vyhodit, tam neleží. Ale někdy v nich jde až do svého pokoje, takže to, že tam nejsou, nic neznamená. Pořád je naděje.

Potichounku otevřu dveře do jejího pokoje. Postel hned naproti dveřím je prázdná. Rozházené polštáře a přikrývka. Mezi nimi se povalují olysalí, ušmudlaní plyšáci nejrůznějších druhů a velikostí. Plyšáky Veronika miluje odmalinka. Na zemi leží lachtan s jedním okem. Druhé oko mu odpadlo pár dní poté, co ho dcerce nadělil Ježíšek. Tehdy jí bylo pět let a ještě na něj věřila. Lachtánkovi pak začala říkat Jednoočko, milovala ho a tahala všude s sebou.

Plyšáky odmítá vyhodit i teď na prahu dospělosti. Občas, když se na ni jdu podívat, spí mezi nimi a jednoho třímá v ruce, nejčastěji právě Jednoočka. Dojímá mě to. V tu chvíli to je pořád moje malá holčička s velkýma modrýma očima a vlnitými vlásky. Moje malá princezna.

„Tátova jsem nejvíc,“ říkávala jako maličká. A tvrdila to do svých osmi let, než od nás její otec odešel.

Zbytečně urovnám Veroničinu přikrývku a uhladím záhyby, Jednoočka seberu a položím na polštář. Snahy donutit ji, aby si ráno stlala, už jsem dávno vzdala. Pokojem se jako většinou v poslední době vznáší slaboulinká vůně marihuany. Vlna zklamání mě smete zpátky do předsíně.

„Kde může být, proboha? Co když se jí něco stalo? Já ji fakt přerazím, až přijde! Už se s ní nebudu mazat! Já jí zatnu tipec, tohle už fakt přehání.“

Pocity strachu, bezmoci a vzteku se ve mně vzdouvají jedna přes druhou jako elektromagnetické vlny. Jdu do kuchyně a napouštím si do sklenky vodu. Pomalu ji upíjím a snažím se uklidnit zrychleně tlukoucí srdce. Bojuju s pokušením nalít si panáka. Nebo aspoň víno. Možná by mi to pomohlo usnout. Jenže nemůžu jít spát, když moje dcera není doma dávno po povolené večerce. Ale alkohol mě aspoň zklidní. Sáhnu po lahvi vína, otevírám ji a nalévám si plnou sklenku. Zhluboka se napiju. Víno je silné. Cítím, jak mi vtéká do žaludku a vysílá signály do celého těla. Ruce a nohy příjemně ztěžknou.

S Václavem jsme si kdysi rádi o víkendu dopřávali dobré víno. A teď, v posledním roce, kdy mám s Veronikou čím dál větší problémy, mi prostě tenhle nápoj pomáhá to všechno zvládat. Tvrdý alkohol běžně nepiji, něco doma mám, ale to jsou dárky od sousedky pocházející z Moravy. Ořechovice, slivovice…

„Šak je dobré vypálit červa,“ říkává se smíchem sousedka. Zatím jsem se jednou trochu napila a jediný účinek, který to na mě mělo, byl zvednutý žaludek.

Účinek! V hlavě mi naskočí asociace. Podezření, že Veronika kouří, nebo jak se říká, hulí marihuanu, mám už delší dobu.

„Ty jsi… hulila?!“ vyslýchám ji občas, když večer přijde a tráva je z ní cítit na dva metry, ani se k ní nemusím naklánět. Oční bělma má zarudlá, víčka přivřená, vypadá, jako by ji někdo právě probudil.

„Občas si jointa dám, mami, ale je to lepší, než kdybych pila! Víš, co mejch spolužáků chlastá?“

„Jak můžou pít? Copak jim někdo prodá alkohol? Jste nezletilí!“

„To si piš, že jo, vždycky se někdo najde, kdo nechce občanku, nebo to koupí někdo, komu už osmnáct bylo, to není problém.“

„A kde ji vlastně bereš ty?“

„Dostanu… od známých. To je teď úplně běžný.“

„Ale marihuana je droga!“

„Alkohol taky!“ smečuje.

„Ale tráva je nelegální,“ oponuju.

„Protože náš stát je zaostalej,“ řekne a mě okamžitě napadne, že tohle nemá ze své hlavy.

„Co to plácáš? Jak zaostalej? Že nepovoluje drogy?“

Očividně už neví, co na to říct. Argumentuje tím, že „teď hulí každej“.

„A mami, neplaš, já si dám fakt výjimečně. Je to zdravější než alkohol,“ dodá a já zaváhám. Občas ke mně zalétne nějaká zpráva z médií, že marihuana má i pozitivní účinky na zdraví. Ale pro mě je všechno kolem drog jedna velká neznámá. Lidi, kteří je berou, jsou divní. Marginální jedinci, kterých se normální člověk bojí. To, že moje dcera kouří marihuanu, je pro mě nepředstavitelné. Ale když to je jen občas, můžu to brát jako pubertální výkřik. Tak jako jsme my kdysi zkoušeli tajně pít ovocné víno zvané „čůčo“ a připadali si jako dospěláci.

Kromě toho, že vybílí lednici, když přijde „zhulená“, nejsou s dcerou zásadní problémy.

Ale poslední půlrok začíná chodit domů stále později po povolené době vycházek. Poté následují divoké diskuse. Vlastně spíš monology. Moje. A mají vždy podobný scénář.

„Jak to, žes přišla zase pozdě?! Jasně jsem ti řekla, že ti to nebudu tolerovat!“

Veronika civí do podlahy a mlčí.

„To nejsi schopná ani zavolat, že se zpozdíš?“ zvyšuju hlas.

Dcera dál hypnotizuje podlahu.

„No nejsi, že jo, protože ty nejsi schopná ani zvednout telefon, když volám já tobě!“

Žádná odpověď.

„Nemůžeš napsat aspoň esemesku?!“

Ticho.

„Chápeš, že mám o tebe strach?“ můj hlas nabírá hysterický podtón. V tu chvíli ani neřeším, jestli nevzbudím Vašíka.

Veronika na mě pohlédne, ale vypadá, jako by se dívala skrze mě někam do dálky.

„CHÁPEŠ TO?!“ zaječím jí do obličeje.

To ji konečně probere.

„Jo,“ zareaguje stručně, „sorry.“

Poté co z ní vypáčím takovou minimalistickou odpověď, mívám přednášku, jak o ni mám strach, že se v životě musí dodržovat nějaká pravidla – i my dospělí je musíme dodržovat – a tohle je základní pravidlo, a když něco slíbím, tak to taky splním, vidí snad ona, že bych nedodržela, co slíbím? Mluvím a mluvím a Veronika mlčí. Někdy vzpurně, většinou odevzdaně. Z celé její pózy čiší: „Tak už se vykecej, ať můžu vypadnout do svýho pokoje.“

Samozřejmě že ji trestám. Nebiju ji, tělesné tresty – až na nějaký téměř bezbolestný, spíše symbolický pohlavek – nedokážu používat. Ale zakazuju. Televizi, počítač, zablokuju jí data v mobilu. Pochopitelně občas dostane i zaracha. Přesto stejně chodí pozdě. Časem se dopracujeme k tomu, že když přetáhne povolené vycházky o čtvrt hodiny, přejdeme to. Tichý souhlas. Kompromis. Už na to nemám sílu, vlastně jsem ráda, když má jen malé zpoždění.

Dneska to ale přepálila. Je půl dvanácté, všední den, za pár hodin má jít do školy. Jak tam bude fungovat, pokud vůbec ráno vstane? A já budu samozřejmě taky nevyspalá.

Unaveně se opřu o kuchyňskou linku a doliju si víno.

„Mám zavolat Vaškovi?“ napadne mě. Ale něco ve mně se proti tomu pořád vzpouzí. Přiznat, že mám s Veronikou problémy? Ne. Nechci před ním připustit, že to nezvládám. Poradím si sama, když se na nás vykašlal! Jako se vším!

Zaslechnu zarachotit klíč v zámku. Rychle vyjdu do předsíně a přistihnu dceru, jak se po špičkách plíží do pokoje. V tu samou chvíli mě do nosu udeří silný pach cigaretového kouře. Veronika je rozcuchaná, zarudlá, ale jinak vypadá v pořádku. Zalije mě vlna úlevy a vzápětí vzteku.

„Veruno! To přeháníš! Víš, kolik je hodin?!“ zasyčím potichu, ale hodně důrazně. Vztek z mého hlasu je asi natolik zřejmý, že tentokrát zareaguje hned.

„Jé, mamí, ty nespíš? Promiň, ale byla jsem s holkama a… trochu jsme se zakecaly, hrozně to uteklo.“

„Jo? A kde jste se zakecaly? V nějakým pajzlu? Smrdíš jak hospoda třetího řádu.“

„Ne, jsme byly u Hanky, ona kouří.“

„A ty ne?“

„Ne,“ prohlásí vzpurně.

„Dýchni na mě!“

Nenávistný pohled. Sevřené rty.

Přijdu těsně k ní a pokynu autoritativně hlavou.

Opatrně dýchne s minimálně pootevřenou pusou.

Cítím z jejího dechu jakýsi nakyslý podtón, ale kouř to není, ten je intenzivně cítit jen z její košile.

Nicméně mě to nijak neuklidní.

„Chodíš domů čím dál později, Veroniko! Už toho mám dost! Dneska je pondělí, všední den, a ty přijdeš takhle pozdě! Máš měsíc zaracha. A nepřeju si, abys pila nebo kouřila, natož hulila! Je to jasné?“ řeknu důrazně. Dcera se na mě zaraženě dívá a pak se jí po tvářích začínají koulet slzy.

„Ale mami! Mám jet přece přespříští sobotu na ten koncert, víš, jak jsi mi koupila lístky loni k Vánocům.“

Zaváhám. Na koncert jsem úplně zapomněla. Je fakt, že se na něj hrozně těší. Bylo by asi kruté jí to zakázat. A ty lístky stály opravdu dost peněz. Zase tolik se vlastně nestalo. Opilá nepřišla a zhulená taky nevypadá. Třeba se opravdu jen zapovídala. Zkusím to ještě po dobrém. Dám jí ještě šanci. Ale fakt poslední.

„No tak dobře, tak na ten koncert můžeš. Ale dnes to bylo NAPOSLED, cos přišla pozdě, rozumíš? Ode dneška budeš chodit včas. A nechci už z tebe ani z tvého pokoje cítit trávu. A neexistuje, že se ti nedovolám. Když se zpozdíš, dáš mi vědět! Jestli něco z toho porušíš, skončily jsme spolu. Je to jasné?“

Oči se jí rozzáří. „Díky, maminečko! Už budu hodná, slibuju!“

…………

Následují dva týdny relativního klidu. Nepočítám-li rodičák, kde zjistím, že se Veroničin prospěch rapidně zhoršil.

„Veronika šla prospěchově hodně dolů. Asi jste si všimla, že se zhoršila v podstatě ve všech předmětech,“ říká mi její třídní. „Ve druhém ročníku už by měla chápat, že na střední škole jsou na studenty kladeny větší nároky. Trochu na ni došlápněte. Ona je inteligetní holka, a kdyby chtěla, mohla by mít dobré známky. Jenže ona nechce,“ učitelka ve středním věku sevře silně nalíčené rty.

Cítím, jak rudnu. Uvědomím si, že jsem se na Veroničin prospěch v elektronické žákovské nepodívala hodně dlouho. Když se zeptám, co bylo ve škole, pokaždé mi odpoví: „Nic. Dobrý!“ O čtyřkách a pětkách ani slovo. Tentokrát po rodičovské schůzce křičím, prosím, hrozím. Dočkám se Veroničiny klasické reakce. Mlčení smíšené s tichými slzami. Nakonec z ní vymámím slib, že si prospěch zlepší.

Zmobilizuju všechny síly, kontroluju téměř každý den, zda má do školy všechno, sešity, pomůcky, zkouším ji. Sleduju on-line žákovskou. Veronika opravdu dostane pár dobrých známek, ale já to šlapání jí na paty dlouho nevydržím. Jsem rozvedená devět let a starám se sama o dvě děti. Péče jejich otce o ně spočívá především v tom, že na ně posílá alimenty. A já už jsem tolik unavená. Unavená životem.

Kvůli bývalému manželovi jsem se přestěhovala do Prahy, sto kilometrů od svého rodného města. Nikoho jsem tu neznala, moje matka i přátelé byli daleko. Až když se narodila Verunka, seznámila jsem se v parku v naší čtvrti s pár ženami, které byly také na mateřské dovolené. S nimi jsem sdílela radosti a starosti maminek, někdy jsme si vzájemně pohlídaly děti nebo spolu zašly na kávu.

Když se ale narodil Venoušek, začaly se mi vyhýbat. Okamžitě jsem vycítila jejich odtažitost, došlo mi, že nevědí, jak se zachovat. Postupně jsem se přestala stýkat se všemi. Nesnášela jsem ty útrpné, postranní pohledy cizích lidí, někdy se směsicí odporu. Někdy jsem zahlédla v očích nějaké ženy úlevu. Ještě že se to nestalo nám! Ale nejhorší byl soucit. Ten soucit! Nechápou, že Venoušek je pro mě stejný jako pro ně jejich děti? Dobře, tak má Downův syndrom. Vyžaduje nadstandardní péči, ale miluju ho stejně, jako všechny mámy milují své děti. Stejně jako Veroniku. Jen mi na ni nezbývá tolik síly. Ale už je velká, musí to pochopit.

A ona vždycky vypadala, že chápe. Bez odmlouvání mi pomáhala, bratra pohlídala, nakrmila.

Ale Václav to nedával. První dva roky Vašíkova života vypadal, že se syna štítí. Veškerou pozornost upřel na Verunku. Což bylo dobře, protože já byla z péče o Venouška úplně vyčerpaná.

O to větší rána pro nás byla, když od nás manžel odešel. Prostě mi jednou večer oznámil, že musí odejít. Že se o nás finančně postará, všechno mi nechá, ale odejít musí. Dusí se tu! Koukala jsem na něj a vůbec mi v první chvíli nedocházelo, co to říká. Šok! On se dusí?

Já mám často pocit, že jsem pod haldou hlíny, jak jsem vyčerpaná, ale o své děti se přece musím postarat! Nemůžu je opustit. Ani Venouška. Ano, asi zůstane i v dospělosti velkým dítětem, jeho fyzické i mentální hranice mají své limity, ale mě a Verunku pozná, má nás rád, nedokážu ho dát někam do ústavu. Nedokážu to, i když mi to hodně lidí, včetně mé matky, radí. A nebudu se doprošovat chlapa, který opustí své děti.

Posléze se stejně provalilo, že ho dusila především o šestnáct let mladší sekretářka z jejich firmy, se kterou měl přes rok poměr. Řekla mi to jedna jeho kolegyně. Ten typ, co se tváří jako váš spojenec, ale ve skutečnosti je to hyena, která čeká, až vám bude moci zasadit poslední ránu a s potěšením si vychutnat vaši bolest. Jsem na sebe pyšná, protože jsem jí tu radost pokazila přezíravým prohlášením, že je mi úplně jedno, s kým můj muž spí, protože já už také dávno někoho mám. Hyena oněměla, sklapla zklamaně tesáky a já hrdě odkráčela a rozbrečela se až za rohem obchoďáku. Pravda totiž je, že mám akorát Dr. House každou středu od osmi. A i toho občas prošvihnu.

Veronika byla z odchodu svého otce úplně vyřízená. Doslova ji to položilo, dostala teploty, týden ležela v posteli, nemluvila, jen tiše plakala. Když se s ní pak pokoušel zkontaktovat, odmítala ho. První rok s ním nekomunikovala vůbec. Pak ji zlomil. Občas k němu chodila na víkendy, strávila s ním týden nebo dva o prázdninách.

Můj otec zemřel těsně po narození Verunky, byl dlouho vážně nemocný. Ale moje matka mi pomáhá. I přes tu vzdálenost k nám jezdí. Téměř každý den si voláme. Přemlouvá mě, ať se vrátím domů, jenže já nechci. Nechci zpátky do naší vesnice, kde by všechny sousedky okukovaly Venouška a stíhaly mě lítostivými, v některých případech i škodolibými pohledy.

Kromě toho, a to hraje zásadní roli, ve městě jsou mnohem větší možnosti lékařské péče. Vendovi se maximálně věnuji a podařilo se mi dostat ho do speciální školy, kde je spokojený.

Pracuji na částečný úvazek jako sekretářka v účetní firmě. V naší kanceláři jsme tři. Sympatické a milé baculky Bohunka a Světlana jsou o pár let starší než já. Rychle jsme se spřátelily a nyní jsou to mé jediné spřízněné duše.

K mému bývalému manželovi se časem nastěhovala jeho přítelkyně, která i jen občasnou přítomnost Veroniky těžce snáší. Takže to zase přestalo fungovat a kontakt Verči s jejím otcem se po sérii hádek mezi dcerou a otcovou přítelkyní omezil na občasný oběd či večeři ve městě. Vašek se obyčejně snaží s dcerou povídat, ale ona většinu času mlčí a na otázky odpovídá stroze, na což si on pak stěžuje mně.

Dnes měl Venoušek zrovna jeden ze svých těžších záchvatů. Když konečně usne, zhroutím se vyčerpaně na gauč a snažím se uklidnit bušící srdce. I když už tyhle situace umím zvládat lépe, stejně mě pokaždé rozhodí. Přemítám, jak to budu dělat, až bude Venda dospělý a silnější než já – vtom mi zavolá jeho otec, který syna viděl naposled před rokem asi pět minut, a chce, abych řešila, proč mu Verča nezvedá mobil ani neodpovídá na esemesky. Rupnou mi nervy.

„Copak já vím, proč ti neodpovídá? Tak sem někdy přijď a zeptej se jí! Kdybys neodešel jak největší srab, nemusels to řešit!“ křičím.

Není u mě na tenhle tón zvyklý. Káravě mi říká, abych se uklidnila, což mě vytočilo už úplně.

„Já se mám uklidnit? Já?! To si snad děláš prdel, ne? Ty se krucinál o nic nestaráš. O nic! Jen pošleš pár ušmudlanejch tisícovek a to je všechno! Každodenní starosti, školu, vyšetření, doktory s Venouškem, terapie, cvičení, všechno řeším jen já. Vendu si neviděl přes rok a…“

„Jasně jsem ti řek, abys ho dala do ústavu,“ skočí mi do toho agresivní Vaškův hlas.

„Sám jdi do ústavu!“ zaječím. „Nebo do prdele, to bude ještě lepší!“

Přestanu se ovládat. Mrsknu telefonem přes celý pokoj a začnu brečet.

V tu chvíli si všimnu, že ve dveřích stojí Veronika.

Neřekne nic a tiše zmizí ve svém pokoji. Panebože, proč tohle musela dcera vidět? To jsem tedy nezvládla. Chce se mi brečet, kolem břicha cítím tenzi a napětí. Jdu do komory a otevřu lahev slivovice od sousedky. Loknu si a oklepu se odporem. Žaludek mi vletí až do krku. Přitisknu si dlaň na pusu a potlačím dávení. Projede mnou horkost, ale napětí ve mně zmizí.

Myslela jsem si to. Funguje skvěle nejen na bolest v krku, ale i na bolení duše.

VERONIKA

Z prvního jointa se pozvracím. Tahám kouř do plic, co nejvíc můžu. Pak se mi zatočí hlava a zdvihne žaludek. Nedokážu se ovládnout. I když se před Rendou snažím vypadat zasvěceně a předstírám, že nehulim poprvé, on mě prokoukne jak záclonu. Ale nesměje se. Drží mi vlasy, když házím šavli, a pak mi nalije do dlaní čistou vodu, abych se mohla opláchnout.

„Hele, to je v pohodě, někomu se to stává,“ řekne klidně a tím zažene moje rozpaky. „Až zahulíš podruhý potřetí, zjistíš, o čem to je. Netahej to tak do sebe, nejsi digestoř,“ dodá a oba vyprskneme smíchy.

S Rendou je mi dobře. Vídali jsme se už na základce, jedinečnej týpek, ale oficiálně nás seznámila až Hanka. Moje kámoška, která chodí s Rendovým spolužákem Ivanem.

„Rendovi se líbíš už dlouho, Ivan mi to říkal, ale nesmíš Rendovi říct, že jsem ti to řekla, nebo bude na Ivana naštvanej, že mi to řek, a ten by byl pak naštvanej na mě,“ řekla dost složitou větu, nad kterou jsem ale nehloubala, protože podstatná část pro mě byla: „Rendovi se líbíš už dlouho.“

Vědomí, že se někomu líbím, mi dělalo moc dobře. Začali jsme spolu chodit o minulejch prázdninách. René mi imponuje jako osobnost. Je nepřehlédnutelnej svýma dlouhýma černýma dredama a tmavým vohozem. Nosí černý džíny, černý triko s obrázkem plynový masky a černou koženou bundu, kterou sundá, až když venkovní teploměr překročí hranici pětadvaceti stupňů. Pak jsou vidět jeho úplně hustý kérky na rukách. Ve škole je u učitelů zapsanej jako nezkrotnej rebel a prudič, ale většina spolužáků ho žere.

Renda je skoro pořád samej průšvih a trest. Psychoušové se shodli, že má mimořádně vysoký IQ, ale Rendovi to je úplně jedno. Školu prolejzá se čtyřkama, a i když je většinu vyučování zhulenej, je právě dost chytrej na to, aby občas u tabule něco řek nebo napsal do písemky, i když se nikdy neučí.

Renda ale nechce propadnout, to si hlídá. Nechce ztrácet čas. Chce se vyučit a stát se automechanikem, aby se moh co nejdřív živit sám.

„Naši jsou z toho na prášky, že nebudu mít maturu, natož vejšku,“ řekne mi s potěšeným úsměvem.

Jeho otec je architekt, navrhuje baráky, a máma je překladatelka, lítá po světě a tlumočí na různých konferencích. Asi oba doufaj, že jejich syn bude žít jako oni.

„Na úrovni,“ paroduje je Renda. „Já se ale za prachama jako oni honit nebudu, to ani omylem. Nechci žít v tom stádu konzumních pseudointelektuálních pokrytců,“ říká mi. „Já chci žít cool. Žádný přiblblý konvence, rozumíš? Já nejsem materialista, já chci poznávat sám sebe. Sebe, svoji duši, svět ve svý podstatě.“

Nerozumím moc, co tím myslí, ale horlivě přikyvuju, a když přijdu domů, rychle googlím slova konzumní, konvence a materialista. Mám strach, že si Renda všimne, že nejsem tak chytrá jako on.

Brzy platím za jeho oficiální přítelkyni a hřeju se na výsluní v množině našich vrstevníků. René má spousty známých v naší čtvrti. Když jdeme městem, každou chvíli ho někdo pozdraví, záhy i mě. Cítím se s ním důležitá a obdivovaná. Tolik se to liší od toho, co jsem doma. Tam jsem jen „podej, přines, udělej, pomoz, ukliď“. Jo, máma mě má ráda, to asi jo, ale jsem pro ni prostě na druhý koleji. Od chvíle, co se narodil brácha, je jak v jiným světě.

Asi tomu rozumím, proč ho nedá do ústavu, jak jí všichni raděj. Venda je většinou v pohodě, vnímá a poznává nás a dobrou náladu dává najevo takovým legračním hýkáním, i když říkat tomu smích by bylo dost odvážný tvrzení. S mámou se často mazlí, položí jí hlavu na rameno a neohrabaně ji otlapkává. Taková opička. Máma mu něco brouká, hladí ho po vlasech a občas se jí skoulí slza po tváři.

Teď už ne, ale dřív jsem Vencovi záviděla. Máma se mu věnuje mnohem víc než mně. Aspoň že jsem měla tátu, s ním to bylo fajn. Ale odešel od nás kvůli nějaký čúze. Dokonce si tu krávu k sobě potom nastěhoval.

Nenávidím ji od první chvíle a dávám jí to najevo. Moc dlouho tu zubní pastu ve spoďárách, osolený kafe a svázaný tkaničky u bot nerozdejchávala. Žalovala papínkovi a ten místo toho, aby ji vyhodil, přestane mě brát k sobě. A myslí si, že když mě jednou za měsíc vezme na pizzu a dá mi dvě kila, že se z toho podělám. Furt se mě u toho na něco vyptává, ale já mu schválně nic moc neříkám, protože kdyby ho to fakt zajímalo, občas by mi i zavolal. A nekoukal by u večeře každých deset minut na telefon a nepsal během těch dvou hodin, co má na mě od čúzy povolený, deset zpráv.

A nikdy, nikdy mu neodpustím, že se nepřijde na Vencu ani podívat. Naposled u nás byl někdy před rokem, když mámě večer rupla hadice u pračky, voda vytopila sousedy, kteří nám to přišli dost nasraně sdělit, načež zoufalá máma zavolala tátovi. Ten, pravda, přijel, sousedům dal prachy na malíře, pračku spravil, ale nadával u toho tak, že Venda z něj měl amok a mlátil hlavou do zdi, až mu krvácelo čelo. Táta na něj koukal jak na rozjetou žábu, takový zděšení smíchaný s odporem, rychle vycouval a už se u nás nikdy neobjevil. Tenkrát nás teda zachránil, ale medaili za otcovství by rozhodně nedostal.

Nikdy bych to nikomu nepřiznala, ale někdy večer v posteli bulím. Bulím, protože mi je líto mámy, bulím, protože mi někdy přijde, že má radši Vendu. Bulím, protože nemám normálního bráchu, se kterým bych mohla blbnout a rvát se s ním a někdy se spiknout proti mámě i tátovi. Bulím, protože od nás táta odešel. Nenávidím ho, ale někde hodně hodně hluboko vím, že ho mám pořád ráda – a za to mám na sebe vztek. A stejně tak mu nedokážu dát najevo, že ho mám ráda, protože právě převládá ten vztek. Brečím, protože jsem ze všech těch pocitů zmatená. Frustrovaná, jak by řekl Renda.

Díky němu jsem ale pochopila, jak to v životě chodí. Dospělí nám kážou, jak se máme poctivě učit, jak nemáme lhát, pít a kouřit. Jak máme být čestní a zodpovědní.

„Cha a kdo z nich takovej je?!“ ptá se René, když si o tom povídáme. „Tátu jsem načapal v posteli s nějakou buchtou, když byla máma pryč. Máma má ve skříni schovanou flašku vodky. Lžou mně i sobě navzájem. Lžou politici i vlády. Jsme jen loutky v tomhle zkurveným světě. Nemá smysl se o cokoliv snažit. Jde jen o to přežít a hledat klid ve svý soul,“ filozofuje Renda.

Fakt tyhle jeho řeči moc nepobírám, ale o tom, co říká, vždycky přemejšlím. Po svým.

Čestná je možná moje máma, jenže ta na to akorát dojela. Táta ji podváděl, lhal jí i mně, nakonec se na nás vykašlal. Zodpovědnost?! Cha! Dospělí chlastaj, lžou, podváděj. A po nás chtěj opak. Kdy nastane ten bod zlomu a my budeme mít tohle taky povoleno? Až nám bude osmnáct a stanou se z nás oficiální dospělí? Nebo až se to naučíme skrývat jako oni?

„Dej brko a bude dobře,“ říká Renda a má pravdu. Naučila jsem se hulit a užívám si ten pocit. Jako bych spadla do měkký tmy. Jako bych ztěžkla, a přesto se vznášela. Jsem sama se sebou a mám svůj svět, kde mi je dobře. Nikdo tam za mnou nemůže. Jen Renda.

Hrozně se mi líbí ten pocit „odosobnění“. To slovo mám samozřejmě taky od něj. Ale přijde mi přesný. Jsem já – a pak svět tam někde. Je mi všechno fuk. Všechno je tak daleko. Máma i její slzy a vztekání. Fotr. Brácha. Škola.

Svět po trávě je něžnej. Mírumilovnej. Je v něm klid. Pochopení. Peace in soul.

Toužím po tomhle pocitu čím dál víc. Po pocitu, že my dva jsme jen my dva. Já a René. Realita je odstraněna. Nemusím o ničem přemýšlet. Nic mě netrápí. Renda má pravdu. My nepůjdem se stádem.

HANA

Vztekle narvu klíč do zámku u dveří a odemknu. Dveře téměř rozkopnu.

„Veruno!“ křiknu do útrob bytu.

Ticho.

Volám jí na mobil už asi podesáté. Nezvedá to. Nesu těžký nákup a Vendu držím za ruku. Chtěla jsem, aby mi aspoň přišla naproti před dům a pomohla s taškami.

Vejdu do bytu a Vendu vtáhnu dovnitř. Posadím ho na židli v kuchyni a položím před něj jeho oblíbený obrázkový časopis. To ho na chvíli zabaví. A bez zaklepání, což jindy fakt nedělám, vrazím k ní do pokoje.

Pach marihuany mě nepřekvapí. Ten odér se tam vznáší v podstatě pořád. Lehounce ho cítím i na chodbě, i když jsou dveře do jejího pokoje zavřené. Pocítím vztek. Přece jsem jí to zakázala!

Moje dcera leží na posteli. Hubené tělo má stočené do prenatální polohy. Spí. Přes sebe chlupatou deku. Zpod ní vyčuhují nohy v černých džínách, ruce uvězněné v černé mikině. Venku asi třicet stupňů a ona je tu nabalená a pod dekou. Zarazím se a sáhnu jí na čelo. Má ho lepkavě opocené, ale chladné. Teplotu nemá. V ruce svírá mobil. Bez něj nejde ani na záchod. Zpod ramene vykukuje pod tíhou jejího těla zdeformovaný čumáček Jednoočka.

„Veroniko?!“ zatřesu jí ramenem.

Nic.

„Slyšíš mě?“ přidám decibely.

Veroničina ruka se vymrští a ožene se po mně. Jen tak tak stihnu uhnout.

„Nech mě, pičovoe,“ řekne mi moje dcera, aniž otevře oči.

„Cože?! Jak to se mnou mluvíš?“ vydechnu ohromeně.

„Všude jsou hadi… hadi… vlezou tam. Dej pozor… Drž je, drž je…“ Veroničin hlas nabírá na panice. Posadí se na posteli a vytřeštěně zírá někam skrz mě.

Tentokrát jí zatřesu oběma rameny. „Veroniko!!! Verčo!!! Něco se ti zdá! Vzbuď se!“

Zaostří.

„Mami…?“

„Jo! Jsem to já. Tvoje máma! Jak to se mnou mluvíš?“ jsem naštvaná, ale přesto mám obavy, jestli je v pořádku. „Je ti něco?“ ptám se.

V tu chvíli se z chodby ozve rána. Třeskot skla. Vzápětí Venouškův křik.

Letím do kuchyně. Venda stojí v rohu kuchyně a vyděšeně se kymácí. Pláče. Natahuje ke mně ruku, ze které trčí malý střep. Zbytky roztříštěného skla leží na zemi. Dojde mi, že jsem předtím zahlédla na stole velkou sklenici, kterou tam ráno nechala Veronika stát.

Sakra, pořád jí to říkám, že nemůže nechávat někde postávat nádobí! Venda ho obvykle shodí. Teď se asi pokusil střepy sebrat.

Chvějící se rukou mu vytáhnu sklo, opláchnu krev a rychle ránu obvážu. Celou dobu naříká. Obejmu ho a odvedu do ložnice. Lehne si do postele. Zabroukám mu jeho oblíbenou písničku. Po chvíli usne. Rozčilení a pláč ho vždycky rychle vyčerpají. Těžce se zvedám.

Přikryju Vendu lehkou přikrývkou a zvednu speciální hrazdu u postele. Ruce se mi trochu třesou. Jdu zpět do Veroničina pokoje.

Veronika zase tvrdě spí. Opřu se unaveně o zárubeň dveří.

„Proboha, ona zase usnula! I v tom rámusu! To je tak zhulená? Copak ji to může tak uzemnit?“

Vrátím se do kuchyně a zametu střepy. Utřu kapky synovy krve z linolea. Začnu vybalovat nákup. Přemýšlím.

Přece Veronika nehulí takhle odpoledne. Nebo ve škole! Ne, to je nesmysl! Asi ponocuje, nedokážu ohlídat, do kolika hodin čučí do mobilu, já odpadnu obvykle kolem desáté. A teď celkem seká latinu, ano, sice pokaždé přijde zvenku o něco později, pět deset minut, ale už se nikdy nezpozdí tolik jako minule. Ví, že to by jí sobotní koncert fakt neprošel, to bych oželela i peníze za lístek. A ještě budu řešit, do kolika hodin jí dovolím tam být. Ptala jsem se kolegyň na jejich názor.

Světlana je přísnější, ta povoluje své stejně staré dceři vycházky o víkendech maximálně do půlnoci, na koncerty pod širým nebem, kam se chystá Verča, její dcera nesmí. Přijde mi to dost přísné. Bohunka je ještě starší a benevolentnější, má již dospělé děti.

„Nech ji, ať přijde, až prostě skončí koncert. Musíš jí dát důvěru, nebo se bude stavět na zadní. Mně to s dětmi vždycky fungovalo,“ poradí mi a mně se to zdá rozumné.

Veronika nakonec vstane až k večeři, spořádá obrovskou porci špaget, mám radost, je hubená jak lunt. O incidentu, kdy mě málem praštila a vypadlo z ní tak vulgární slovo, vůbec neví.

„Asi se mi něco zdálo,“ usměje se omluvně.

„Doufám, že takhle normálně nemluvíš,“ zdvihám varovně prst.

„Nééé, neboj,“ uklidňuje mě dcera a začne sama od sebe umývat nádobí.

„Mamko, do kolika teda můžu být v sobotu venku?“ zeptá se jistě ne náhodou v tuto chvíli.

„No… prostě přijď po tom koncertě,“ řeknu a čekám vděčný pohled. Nedočkám se. Dcera naopak protáhne obličej.

„Mami, koncert skončí tak o půlnoci. Potom bude ještě afterparty, tak jsem myslela, že bych měla vycházku tak do dvou. Co myslíš, maminečko?“

„Do dvou?“ zalapám po dechu.

„Pojedeme s Radkou, neboj se, nic se nám nestane. Budou tam i další lidi ze třídy, tak budeme spolu. Ríša, pamatuješ na něj, jede taky. Bydlí přece kousek od nás, domluvím se s ním a půjdu s ním pak domů, jo? Prosím!“ upře na mě prosebný pohled.

„Dej jí důvěru,“ naskočí mi v hlavě Bohunčin hlas.

„Tak dobře,“ přikývnu. Radku i Ríšu znám, jsou to slušné děti.

„Ale víš, co jsem ti říkala o pití a hulení. Pořád tu trávu z tebe cejtím. I v tvém pokoji.“

Rozzáří se jako prskavka.

„Děkuju moc, maminečko,“ obejme mě. „A neboj, už nehulím. Asi mám v pokoji někde hozenou nějakou smradlavou mikinu, hodím si ji vyprat a bude to!“

Dokonce mi dá pusu. Pak udělá s Venouškem úkoly. Někdy dovede být zlatá.

Vydrží jí to do „koncertní“ soboty. Dopoledne si uklidí i svůj pokoj, dlouho to tam tak nevonělo čistotou.

Navečer se vykoupe, sváže vlasy do rozcuchaného drdolu. Nelíbí se mi to, ale samozřejmě už vím, že účes kritizovat nesmím, natožpak černé džíny a mikinu, které se stávají její uniformou. Pošle mi vzdušnou pusu, pohladí Vendu a hlasitě za sebou zabouchne dveře. Já pak uložím syna a do jedenácti klimbám u televize. Potom se přesunu do ložnice. Snažím se usnout, ale najednou mi to moc nejde. Klasika. V posteli se mi začnou v hlavě honit myšlenky plašící spánek. Teď samozřejmě myslím na dceru. Nepřehnala jsem to s těmi vycházkami do dvou do rána? V létě jí sice bude sedmnáct, ale možná jsou to na její věk nepřiměřeně dlouhé vycházky. Nevím, vážně nevím. Ale její spolužáci jdou taky… Snad se Veru vrátí v pořádku. Musí!

Nakonec přece jen usnu. Probudí mě tichá rána.

„Verča se vrací,“ napadne mě okamžitě a rozespale se podívám na hodinky. Půl druhé. Uleví se mi. Vstanu, chci s ní prohodit pár slov, jsem zvědavá, jak se jí koncert líbil. Přikryju odkopaného Vendu a potichu za sebou zavřu dveře ložnice. V bytě je ticho. Tma.

Nakouknu do koupelny. Nic.

Veroničin pokoj. Prázdný.

Copak se mi ta rána jen zdála? Nebo to bylo z chodby? Vracel se opilec Novotný z pokeru? Asi ano.

Srdce mi začne zrychleně bít. Klid. Klid, holka. Ještě nejsou dvě. Nic se neděje.

Natočím si vodu. Sednu si v kuchyni na židli a pomalu upíjím, zhluboka dýchám.

Dvě hodiny.

Jdu k oknu. Ulice je prázdná.

Dvě hodiny a deset minut.

Dům je úplně tichý.

Slyším svůj dech.

Zmáčknu tlačítko volání. Dlouze poslouchám vyzvánění Veroničina mobilu.

„Volaný účastník hovor nepřijímá. Zkuste to, prosím, později.“

Dvě hodiny a dvacet minut.

Slyším rány svého srdce.

Okno. Světlo lampy. Postava v dálce. Zrychlí se mi tep. Silueta vejde do kuželu světla. Zamíří ke kontejnerům. Muž je začne prohledávat.

Dvě hodiny a třicet minut.

Veroniko!!! Kde jsi?! posílám esemesku. Zkontroluji doručení. Doručeno 2:33.

Dvě hodiny a třicet osm minut.

Posílám další zprávu: „OKAMŽITĚ SE OZVI!“

Dvě hodiny, čtyřicet pět minut.

Volám.

Nebere to.

Znovu.

Nic.

Rozhodnu se. Zavolám Radce. Její číslo mám.

„Volaný účastník je momentálně nedostupný,“ sdělí mi neosobním hlasem operátor.

„A co mám, kurva, teď dělat?“ řeknu do sluchátka úplně zbytečně. Na Ríšu jsem si, já pitomá, číslo nevzala. Do prdele!

„Nebuď vulgární,“ napomenu se vzápětí sarkasticky.

Tři hodiny.

Srdce mi buší, dělá se mi slabo od žaludku. Začínám být zoufalá.

Volat na policii se mi ale přece jen zdá přehnané. „Pátrání lze vyhlásit až po čtyřiadvaceti hodinách od zmizení pohřešované osoby,“ naskočí mi v hlavě. Nevím, jestli to není jen věta z nějaké detektivky. Nebo to tak je doopravdy? Já ale dceru pohřešuju teprve hodinu. Co mám teda dělat?

Horečnatě přemýšlím. Možná mám číslo na Radčiny rodiče. Ano, měla bych ho mít, vloni jsme spolu řešili společný odjezd na školní výlet, Radčina maminka se nabídla, že na nádraží vezmou Verču s Radkou jejich autem. Projíždím kontakty v mobilu. Ano, tady! Paní Malá.

Po chvíli vyzvánění se ozve rozespalý ženský hlas.

„Prosím?“

„Tady je Hana Hladíková. Paní Malá, strašlivě se omlouvám, že vás budím…“

„Hmmm… to je v pořádku. Co se stalo?“

„Jen jsem se chtěla zeptat, jestli už je Radka doma. Veronika totiž ještě nepřišla. Mám strach, to jistě chápete…“

„Co? Odkud nepřišla? Nerozumím.“ Hlas paní Malé zní nechápavě.

„No přece z toho koncertu, “ vysvětluju naléhavým hlasem. Bože, čemu nerozumí?!

„Ale Radka byla doma celý večer, paní Hladíková,“ řekne, aniž by tušila, jakou mi tím dává pomyslnou ránu. „Dneska jsme měli rodinnou oslavu. Nikam nešla. Dávno už spí.“

„Ona… ona… nebyla na koncertě?“ Můj mozek odmítá tuto informaci přijmout.

„Říkám vám, že je celý večer doma. Jestli vám Veronika tvrdila, že je s ní, asi vám lhala, je mi líto,“ zachytím v jejím hlase náznak soucitu.

„Ach… tak… promiňte… že jsem rušila…“

„Nic se neděje. Chápu to.“ Zaváhání. „Vaše dcera se určitě každou chvíli vrátí a…“

Neomaleně paní Malou utnu v půli věty a ukončím hovor bez rozloučení. Krev v uších mi tepe. Ruce se mi třesou. Mám pocit, že se řítím do propasti. A nemám se čeho chytit.

EMÍLIE

Slavím své osmdesáté narozeniny. Osmdesáté! To není možné! Před chvílí mi bylo čtyřicet! A připadala jsem si, já bláhová, stará! Teď se tomu musím smát! Kam se poděly všechny ty roky? Ach bože, život tak letí. Ale já se ho snažím užívat pořád. Dokud dýchám, žiju. Dělám si radost maličkostmi. Koupím si k narozeninám svůj oblíbený ovocný dortík, i když mě sebeironicky napadne, jestli by v tomhle věku nebyla vhodnější rakvička. Doma opatrně položím zákusek na talířek a udělám si čaj do svátečního hrnečku. Dodržuji své rituály. Narozeninová oslava k nim patří.

„Tak všechno nejlepší,“ popřeju sama sobě a podívám se na fotku muže stojící ve stojánku na stole. „Brzy za tebou přijdu, Karle,“ zamží se mi oči. Manžel zemřel před pěti lety a pořád mi chybí. Někdy jsme se hádali, ale žila jsem s ním přes čtyřicet let a měli jsme spokojený život. Cítím se bez něj osaměle. Zvlášť když se Kájík, náš jediný syn, odstěhoval tak daleko. Jsem ráda, když ho vidím párkrát do roka. Má strašně moc práce. Dnes ještě ani nezavolal. Snad se ozve večer, na moje narozeniny vždycky myslí. Je to hodný syn. Povzdechnu si a zakrojím do dortíku. Těsto s krémem a ovocem se v ústech sladce rozplývá. Nestačím ještě ani spolknout první sousto, když se ozve důrazné zvonění. Kdo to může být? Vlastička, moje jediná kamarádka, za kterou ještě nechodím na hřbitov, je přece v lázních.

Že by to byl Kája? Chce mě překvapit? Zvonek znovu naléhavě zadrnčí.

„Už jdu,“ zavolám a vyrazím do předsíně. Médii i synem poučena, že nemám otevírat komukoliv, podívám se nejprve do kukátka. Sousedka, poznám postavu stojící za dveřmi. Jsem trošku zklamaná, že to není Kájík. Otevřu.

„Přejete si?“ zeptám se štíhlé, dlouhovlasé dívky. Má na krku zavěšený velký šátek, ve kterém spí miminko. Potkávám tu mladičkou ženu s dítětem v posledních třech měsících na chodbě našeho panelového domu poměrně často. Dívka mě vždycky slušně pozdraví, ale vypadá dost nervózně a unaveně. Občas s ní jde mladík, zřejmě otec dítěte, ale ten nepozdraví skoro nikdy. Na obličeji má rozbolavělé uhry, na sobě odrbané ušmudlané džíny a tričko s nápisy. Takový chuligán, nechápu, proč se s ním tak hezká a slušná dívka dala dohromady. Dnes je ale jen s dceruškou.

„Omlouvám se, že ruším,“ řekne mladičká žena roztřeseným hlasem. Vypadá to, že má pláč na krajíčku. „Mám na vás velkou prosbu.“

Miminko v šátku zakňourá.

„Copak se stalo, děvenko?“ sevře se mi srdce. Dívka je tak hubeňoučká, křehká, má temné kruhy pod očima. Děťátko jí asi dává zabrat, pomyslím si.

Dívka zamrká. „Je mi to strašně trapné, ale nevím, na koho se obrátit. Jsem zoufalá.“ Teď už opravdu pláče.

Její slzy mě dojmou. Vždycky mnou pohne trápení lidí. Mám lidi ráda a na světě je tolik utrpení. Doširoka otevřu dívence svoje dveře i srdce.

„Pojďte dál. Povíte mi, co se děje,“ pozvu ji.

V obývacím pokoji si dívka sedne už bez vyzvání na pohovku.

„Tak jak vám můžu pomoci?“ zeptám se.

„Já… víte, opravdu se nemám na koho obrátit.“ Dívčin hlas zní nervózně. „Stala se mi strašně nepříjemná věc. Nepřišla mi mateřská, víte, nějaká chyba na úřadě. A dnes musíme zaplatit nájem. Můj přítel… asi jste ho se mnou někdy potkala, dostane výplatu až v pátek. A náš domácí nás vyhodí, když mu nezaplatíme do zítřka… my nemáme kam jít… tady s malou,“ pohladí něžně miminko po hlavě a mně se zase sevře srdce. Svou vnučku vídám hrozně málo.

„Já nemám nikoho… komu bych mohla říct,“ mluví dál mladá žena. „A vážně nemáme kam jít. A vy jste mi byla vždycky taková sympatická, rozhodla jsem se poprosit vás. I když chápu, že je to ode mě drzost. Ale doopravdy jsem zoufalá.“

Upře na mě úpěnlivý pohled. Dochází mi, co po mně dívka chce.

„Vy chcete půjčit peníze?“

Jen zamrká a mlčí.

„A kolik?“ zeptám se váhavě.

„Kolik můžete. Osm tisíc by bylo moc?“

Znejistím. To je opravdu dost peněz.

„Hned v pátek, až bude přítel brát, tak vám ty peníze vrátíme! Opravdu! Fakt se nemusíte bát,“ vyhrkne rychle dívka.

Holčička se na jejím břiše zavrtí a zakňourá.

„Jak se jmenuje?“ zeptám se.

„Ema.“

„Ema?!“ usměju se. „To se jmenuje skoro stejně jako já. Já jsem Emílie, ale Karel, můj muž, mi říkal Emičko,“ vyhrknu potěšeně. Přistoupím blíž a skloním se k holčičce. Její matka se natočí, abych na dítě lépe viděla. Ema mě pozoruje a pak se usměje. Moje srdce roztaje jako poleva na mém dortíku. Pohladím malou po světlých vláskách.

„Dobře, tak já vám půjčím,“ rozhodnu se.

„Opravdu?“ tvář mladé ženy se rozzáří.

„No jistě, do úzkých se může dostat každý,“ řeknu. Vždyť je to pravda! Musíme si pomáhat! Nejen za války. Lidskost a soucit jsou důležité pořád. To je moje životní krédo.

Otočím se ke svému starožitnému sekretáři. Je po mých rodičích. Jednou ho zdědí Kájík. Kladu mu na srdce, aby ho neprodával, až tady nebudu. Zpoza ozdobné dózičky v poličce vyndám klíček od dvířek uvnitř sekretáře. Po očku se podívám po návštěvnici. Hlavu má skloněnou a něco brouká dcerce. Nevidí, odkud klíček od dvířek vyndavám. Tajnou schránku uvnitř sekretáře vždy pečlivě zamykám. Mám tam uložené peníze a nehodlám případným zlodějům krádež ulehčit. Z balíčku třiceti tisícovek pečlivě odpočítám osm a zbytek zase uložím zpátky. Zavřu skříňku, klíček dám zpátky do dózky. Otočím se, žena si prohlíží fotku v rámečku na poličce.

„To je můj syn Karel,“ řeknu hrdě.

„Fešák,“ usměje se dívka.

Potěší mě to. Podám jí peníze.

„Moc děkuju, děkuju, opravdu, v pátek vám je určitě donesu. Zachránila jste nás,“ usměje se vděčně. Pak vstane.

„Nechcete si dát se mnou čaj?“ nabídnu jí v náhlém popudu. „Mám dnes narozeniny.“

Mladá maminka se zarazí, ale jen na chvíli.

„Aha, no, nezlobte se, ale nemůžu. Ema bude mít za chvíli hlad. Musíme jít. Ale ještě jednou moc děkuju.“

„Tak třeba jindy,“ řeknu s nadějí v hlase. Dívka je mi opravdu sympatická.

„Jasně, jindy, určitě,“ zadrmolí rychle a hrne se ke dveřím. Znovu se zastaví a otočí.

„Tak ještě jednou děkuju, na shledanou a všechno nejlepší k narozeninám,“ zářivě se na mě usměje a potřese mi rukou.

„Děkuji,“ řeknu potěšeně a zavřu za návštěvou dveře. Mám hřejivý pocit u srdce. Pomohla jsem mladé sympatické ženě. Synovi by se asi nelíbilo, že jsem půjčila tolik peněz cizí ženské. Ale přece je to sousedka. Musíme si pomáhat.

V tu chvíli si uvědomím, že vlastně ani nevím, jak se ta mladá maminka jmenuje a v kterém z těch třiaatřiceti bytů v našem velkém paneláku s roztomilou Emou bydlí.

VERONIKA

Je mi prostě skvěle! Skvěle! Nepopsatelný pocit! Miluju všechny kolem sebe a všichni milujou mě. Stávám se součástí hudby, moje srdce bije v jejím rytmu. Barevná světla reflektorů po nás přebíhají a my tančíme a tančíme… necítím únavu, nemám hlad ani žízeň, jsem hudba, jsem světlo, jsem láska. Renda je krásnej, mužnej, tančí vedle mě a vlasy mu padaj do obličeje, usměje se, podívá se mi do očí a najednou jsme jen my dva.

Vezme mě za ruku a řekne: „Pojď.“ A já jdu, i když nevím kam, ale šla bych s ním kamkoliv. Proplítáme se mezi davem tančících krásnejch lidí a já se na ně usmívám, protože jsou prostě všichni boží. Život je přece jen krásnej, teda hlavně s Rendou. Ukázal mi, jak žít, miluju ho, jako nikdy nikoho milovat už nebudu. VÍM TO.

Dojdeme až na kraj sportovního stadionu, kde se odehrává koncert. René mě dovede za nějaký kabiny a začne mě líbat. Přimkne se ke mně a já cejtím jeho vzrušení. Už jsme spolu párkrát spali, líbí se mi, když se mazlíme, ale to nikdy netrvá moc dlouho, většinou se na mě rychle vyhoupne, zprudka přiráží a brzy se udělá, necítím skoro nic, někdy to dokonce trochu bolí. Ale předstírám, že se mi to líbí, a potom říkám, jak to bylo úžasný, i když mi to úžasný nepřipadá.

Ale tentokrát je to jiný. Tentokrát jako bych dostala ránu elektrickým proudem, když mi Renda zajede rukou pod džíny a dotkne se mě. Zasténám, zahlédnu v jeho očích překvapení, okamžitě zareaguje, přitlačí a já znovu zavzdychám a zajedu mu rukou do kalhot. Chci ho cítit v sobě, najednou se nemůžu dočkat. Navzájem si stahujeme džíny, Renda mi znovu zajede rukou mezi nohy, má úplně šílenej pohled, prudce mě otočí k sobě zády a přirazí na zeď kabiny. Je nahozená hrubou omítkou a já na ni v první chvíli nalítnu obličejem, nestačím se zachytit rukama, ale vůbec to nebolí. Cítím, jak mě René chytá za boky a vzápětí je ve mně a zběsile přiráží. Je to úžasný, křičím: „Víc, udělej mi to víc!“ A pak mám poprvé v životě orgasmus. Podlomí se mi kolena a Renda spadne na mě, skulíme se do trávy a smějeme se jako blázni. René mě k sobě přitáhne a políbí mě.

„Teda jestli budeš po bobuli takhle šukat, budu ti ji dávat každej den, i kdybych měl přijít na mizinu,“ usměje se.

„Bylo to úžasný,“ řeknu a tentokrát to myslím vážně.

„Tys byla úžasná,“ zamumlá.

„Myslíš, že to mohlo být díky tý lentilce?“

„Je to možný, bylo to dobrý zboží, Karlos má dycky dobrej matroš a tyhle éčka jsou říznutý perníkem, speciální zásilka,“ s úsměvem se poplácá po kapse.

„Hmm, to byla jízda,“ směju se.

Natáhneme si zase džíny a všimneme si, že kousek od nás si to nějaký pár taky rozdává, ale vůbec mi to nevadí, jsou krásní a milujou se jako já s Reném. I když tolik asi ne. Tak jako my dva se asi nemiloval nikdy nikdo. Vplujem zpátky mezi rozvlněný dav a znovu s nimi splyneme a tančíme a pijeme a mně je prostě fantasticky.

Když koncert skončí, Renda, já a nějaký lidi, většinu neznám a jejich jména hned zapomínám, ale na tom nezáleží, protože to jsou bytosti jako my, milované a milující, a ani nevím, kolik nás je, jestli pět nebo sto, ale ani na tom nezáleží, jdeme k řece a na její hladině se odráží světla hvězd a pluje na ní měsíc a je teplá noc a někdo vytáhne pytlíček s bílým práškem. Srolovanou stovkou do sebe ten prášek vtáhnem a bum! Moje hlava se promění v miliony hvězd, moje tělo je hvězdnou lávou, živoucí energií, běhám, ne, vznáším se na břehu řeky a dotýkám se měsíce, lechtám ho na břiše, čechrám tmavý mraky a přehazuju hvězdy, směju se a jsem dokonale šťastná a vím, že jsem to já, moje podstata, moje existence, moje bytí.

Pak se všichni svlíkneme a házíme po sobě oblečení a plaveme v řece. Na břehu se potom zase oblíkáme a nemůžeme najít ty svoje hadry, tak se oblíkáme do toho, co nám přijde pod ruku, chechtáme se jako blázni. Všimnu si, že měsíc se mění ve slunce a ve mně se udělá tma a já se propadám, propadám, propadám… někam neskutečně hluboko.

…………

Probudí mě hrozná zima. Třesu se, v puse mám vyschlo a hnusnou pachuť, hlava mi třeští. Ztěžka se posadím. Žaludek mi okamžitě vlítne do krku, chci se zvednout, ale nedokážu to tak rychle, nohy mě neposlouchaj. Pobliju si je, nestihnu se ani naklonit stranou. Je to nechutný. Štítím se sama sebe. Mám na sobě tričko, který neznám, džíny žádný, sáhnu dolů a ztuhnu, nemám ani kalhotky. Kousek ode mě spí René.

„Rendo?“ chci zavolat, ale z pusy mi vyjde jen zachroptění. Mám šílenou žízeň. Kocovinu po alkoholu už jsem párkrát měla, ale tohle je tisíckrát horší.

Vydrápu se na nohy a dojdu pomalinku k řece, opláchnu si nohy a obličej. Voda je ledová, trochu mě probere, ale pít se ji neodvážím. Vrátím se k Rendovi, lehce do něj šťouchnu nohou, protože kdybych se ohnula, asi bych zase hodila šavli. Zasténá a posadí se. Na rozdíl ode mě má na sobě jen džíny. Otřese se zimou.

„Kurva, to je kosa.“

„Kde máme hadry?“ zakrákorám.

„Kolik je hodin?“ odpoví nesmyslně. Nicméně jeho otázka mě vrátí do reality. Dojde mi, že nevím nejen, kde mám oblečení, ale ani batoh s peněženkou, mobilem a klíčema. A že jsem dávno, dávno, dávno měla bejt doma!

„Ty vole, to nevim, ale je ráno, to vidíš. Budu mít těžkej průser, lásko, zaracha do konce života. Ale stejně tu asi pojdu, je mi zle,“ zasténám a silou vůle zadržím další nával pocitu na zvracení. Lehnu si vedle Rendy a ztěžka dýchám. Klepu se zimou. „Mám hroznou žízeň.“

Renda oproti mně poměrně svěže vyskočí na nohy. „Tak tu počkej, zkusim najít naše krámy.“ Zmizí. Ležím a pozoruju mraky na nebi. Jeden mi připomíná letícího draka. Když jsem byla malá, hrávali jsme tuhle hru s tátou.

„Co ti ten mrak připomíná? Žábu… sněhuláka… orla… zmrzlinu…“ Mohlo to být cokoliv. Jednou jsem řekla „mámu“ a táta se tomu smál a já se pak smála s ním, najednou se mi ostře vybavil ten pocit lehkosti a bezpečí, kterej jsem tehdy měla. Teď mi připadá, jako by to bylo před tisícem let. Možná jsem to ani nebyla já.

Kousek ode mě se ozývá psí štěkání. Zvednu se a opřu o lokty. Malej podvraťák na mě ňafe, co mu ta jeho malá tlama stačí, za nim se plouží plesnivej dědek.

„Je vám něco, slečinko?“ volá na mě.

Důrazně zavrtím hlavou.

„Není tohle vaše?“ senila zdvihne ruku a drží v ní můj batoh.

„Ježíš, to je moje!“ křiknu ochraptěle, ale tak nahlas, že mě slyší i senior a zamíří ke mně. Vyhrabu se na nohy a vezmu si od dědy batoh. „Děkuju moc!“

Ještěže mi je tričko velký i dlouhý, jinak by děda viděl, že pod nim nic nemám.

Rychle rozepnu batoh, je tam všechno – peněženka, mobil i klíče. Neskutečně se mi uleví, ale jen na chvíli. Podívám se na mobil. Téměř vybitý. Ukazuje sedm hodin, deset esemesek a asi třicet nepřijatých hovorů od mámy a pár dalších i od táty. Že by mu máma zavolala, že jsem nepřišla domů? To jí není podobný. Ale asi už chytla nerva.

Děda mezitím mektá, že mám štěstí, že batoh našel on, tedy spíš Karlíček, to on všechno vyčmuchá. Chvíli mi trvá, než mi dojde, že Karlíček je ten jeho čokl. Znova poděkuju, ale přeju si, aby už děda i s Karlíčkem vypadli. Ten se k tomu ale nemá a dál na mě vejrá.

„Jste v pořádku, slečno? Není vám zima? Jste tu tak nalehko. Neokradli vás? Dneska běhá po světě samá pakáž…“

„Jo, jsem v pohodě. Jen jsem usnula.“

Děda očividně váhá. „Určitě? Nemám někoho zavolat? Nemůžu vám nějak pomoct?“

„Nejvíc mi pomůže, když zmizíte!“ vylítne ze mě a dědouš se samozřejmě urazí. Ale zabere to.

„Pojď, Karlíčku,“ zavolá na čokla a mizí, mumlá při tom něco o nevděčných harantech.

Přichází Renda.

„Máš batoh,“ všimne si.

„Jo, ten dědek ho našel,“ kývnu za vzdalujícími se zády seniora.

„A já mám tvoje džíny, ale triko ne. Všichni už jsou v čudu.“

Popadnu džíny a nasoukám se do nich. Budu mít velkej průšvih, megaprůser, tohle máma nerozdejchá. A zase se mi udělá zle. Otočím se a zvracím do křoví.