Čas písku

Edith Blais

LE SABLIER

Published originally in French (Canada) under the title Le Sablier

Copyright © 2021, Éditions de l’Homme, a division of Groupe Sogides inc, a subsidiary of Québecor Média inc (Montréal, Québec, Canada)

All rights reserved.

Czech Translation © 2023 by Euromedia Group, Tomáš Kybal

ISBN 978-80-242-9429-2

Obsah

Předmluva

Úvod

Část I EVROPA–TOGO

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola

6. kapitola

Část II DŽIHÁDISTÉ

7. kapitola

8. kapitola

9. kapitola

10. kapitola

Část III VSTUP DO POUŠTĚ

11. kapitola

12. kapitola

Část IV POUŠTNÍ ARABOVÉ

13. kapitola

14. kapitola

15. kapitola

16. kapitola

17. kapitola

18. kapitola

Část V ŽENY

19. kapitola

20. kapitola

21. kapitola

22. kapitola

Část VI STĚHOVÁNÍ

23. kapitola

24. kapitola

25. kapitola

Část VII TUAREGOVÉ

26. kapitola

27. kapitola

28. kapitola

29. kapitola

30. kapitola

31. kapitola

32. kapitola

33. kapitola

34. kapitola

35. kapitola

Část VIII SULEJMAN A ASIYA

36. kapitola

37. kapitola

38. kapitola

Část IX ÚTĚK

39. kapitola

40. kapitola

41. kapitola

42. kapitola

Část X TŘI ZEMĚ

43. kapitola

44. kapitola

45. kapitola

46. kapitola

Epilog

Doslov

Poděkování

Mé Paní světla (Sophii Pétroninové) a mé Hvězdě nebeské (sestře Glorii Cecilii Navarezové).

Vaše síla a odvaha znovu vnesly světlo do mé duše. Děkuji, že jste zasely sémě, jež díky vašemu nesčetnému povzbuzování pod naším bílým stanem vykvetlo v Čas písku. Nechť vás i vaše blízké provází má láska. Myšlenky na vás si navždy ponesu ve svém srdci.

Předmluva

Co si řeknou dvA někdejší rukojmí, když se potkají? Povídají si o věcech, které prožili, o totožných snahách, o emocích, které prožívali, o drobných vítězstvích při přežívání ze dne na den, o postupném přebírání kontroly nad částí svého osudu, o přechodných i trvalých úzkostech, ale hlavně o svém neuvěřitelném štěstí, že jsou naživu a svobodní!

Já status rukojmí sdílím právě s Edith; a proto chci k této pozoruhodné knize přispět předmluvou.

Mě a Roberta Fowlera věznila Al-Káida v islámském Maghrebu (AQIM) od 14. prosince 2008 do 21. dubna 2009. Sice jsme byli uneseni v Nigeru, drželi nás ale ve stejné oblasti jako Edith a Lucu, v severním Mali, pravděpodobně ve stejných „táborech“ a možná i pod stejnými akáciemi.

Pokud však jde o přestálé utrpení, našich sto třicet dní nelze s jejich 450denním vězněním srovnávat!

Obě naše dobrodružství se v mnohém podobají, ale zároveň se liší, jelikož situace v této zkoušené oblasti se od roku 2009 výrazně změnila. Terorismus se z epicentra západní části afrického kontinentu nepodařilo vymýtit ani četným vojenským operacím. Spíše se zdá, že se tam ještě více zakořenil, vzdor přítomnosti francouzských ozbrojených sil i jednotek OSN. Skupiny se rozdrobily. Snahy o destabilizaci se množí.

I my jsme dávali našim strážným přezdívky a různá přiléhavá jména, neboť nám, podobně jako v Edithině knize, většinou nesdělovali svou skutečnou totožnost.

I my jsme uvažovali o útěku, ale před množstvím rizik a výzev jsme nakonec couvli. Neměli jsme jednoduše takovou odvahu jako Edith a Luca.

Četba této knihy mě tedy hluboce zasáhla! Jako veskrze nedobrovolný „znalec“ této výjimečné situace mohu pouze obdivovat velkodušnost i silný charakter, jež pomohly Edith a Lucovi přežít v tom pekle, uprchnout z něj a jako kočky s devíti životy znovu dopadnout na nohy.

Uhranul mě popis každodenních peripetií, vynalézavost, s níž lze projevit svou osobnost, postupně znovu přebrat vládu nad svým osudem (to je zásadní), a schopnost přežívat vzdor nejistotě a všudypřítomným hrozbám.

Při četbě této knihy jsem objevil, že někteří lidé oplývají neomezenou odvahou, neomezenou láskou k životu, neomezenými talenty i pružností a odhodláním.

Obzvláště hrdý jsem na Edith: příkladnou odvahou, kterou projevovala, dokázala ovlivňovat svoje žalářníky. Dokládá to sugestivní epizoda se sochou, kterou vytvořila z hlíny. Právě díky ní Edith otřásla vírou svých věznitelů. Tou dogmatickou vírou, jež zapovídá cokoliv plasticky ztvárňovat!

Ostatně i Edithiny básně jsou velmi hodnotné, neboť byly složeny ve velké bolesti a ve chvílích, kdy si sáhla na samé dno. Kolik nadání spojeného s pudem přežít jak po fyzické, tak po psychické stránce bylo třeba k tvorbě těch nádherných slok!

Tuší Edith, že ve svém vlastním jméně nosí znamení své odvahy a náznak vyústění svého příběhu? Z etymologie se totiž dozvídáme, že jméno „Edith“ pochází z germánských slov „bohatství“ a „boj“. Třeba se to dozví až při četbě těchto slov, ale po všech útrapách, jež přežila, by to nemělo být velké překvapení.

Každý po svém jsme s Edith zapojeni do aktivit souvisejících se zalesňováním planety. S Lucou byli ostatně uneseni v Burkině Faso, právě když za jedním takovým projektem putovali.

Skutečnost, že jsme šťastně přežili, třeba dodá zbylým dnům našeho života, který směřujeme k podobným cílům, zvláštní smysl.

Louis Guay

Úvod

Al-Káida v srdci západní Afriky

Ozbrojený džihád a dynamiku terorismu v Africe není snadné pochopit. Do hry vstupuje množství rozličných aktérů, zákonitostí a strategií. Edith ve svém vyprávění zmiňuje množství termínů, které budou některým čtenářům nepochybně znít cize. Skupina pro podporu islámu a muslimů (GSIM – Groupe de soutien à l´islam et aux musulmans). Džihád. Džihádisté. Mudžahedínové. Fulbové a Tuaregové. Pouštní Arabové. Iyad Ag Ghali. Amadou Koufa. Kdo jsou tito jedinci a skupiny? Co přesně chtějí? A hlavně, proč zajali Edith a Lucu?

Po dobu patnáct měsíců trvajícího Edithina zajetí jsme s Françoisem díky svým odbornostem získali možnost komentovat její případ v médiích. Měli jsme také výsadu hrát roli poradců její rodiny, a pokud jde o mě, tato role se díky neustálému vzájemnému kontaktu brzy vyvinula v upřímné přátelství. Z tohoto dvojího titulu jsme byli velmi důrazně (to mohu potvrdit) požádáni o několik řádek, abychom zvídavým čtenářům, již si chtějí prohloubit porozumění Edithinu poutavému vyprávění, vysvětlili některé pojmy.

Džihádismus v západní Africe

Edith byla unesena v Burkině Faso a následně zavlečena do Mali, kde byla držena v zajetí. Západní Afrika je již po několik let obětí vzrůstajícího nebezpečí. Vysvětlením je zejména přítomnost nestátních ozbrojených skupin, banditismus (lupiči u cest), ale také rozmach džihádistických teroristických skupin, jež vznikaly od konce alžírské občanské války a konfliktů v Libyi, v Sýrii a v Iráku. Těmto skupinám se říká „džihádistické“, neboť jejich bojovníci (mudžahedínové) hájí zejména ozbrojený džihád, tedy islamistickou politicko-náboženskou ideologii hlásající použití násilí za účelem nastolení islámského státu a islámských zákonů (šaría). Vzhledem k absenci skutečné státní správy, bezpečnosti, sociální rovnosti a ekonomických perspektiv tyto skupiny nabírají nebo násilně odvádějí mladé muže z různých oblastních komunit.

Džihádistické skupiny jsou velmi rozšířené a různě veliké. Rychle se vyvíjejí, vznikají a zase se rozpadají, mění se jejich názvy i členové. Mohou mít různé přístupy lišící se na základě zvláštních požadavků, zdrojů příjmů, oblasti působení, etnické příslušnosti nebo místních kořenů. K pohybům svými pěšci a provádění akcí využívají místní sociopolitické a kulturní kontexty. Mohou tak navazovat dočasné nebo trvalé spojenectví s jinými džihádistickými či ozbrojenými skupinami nebo s místními komunitami. Edith a Lucu například zajali členové organizace Ansar ul Islam, kteří je poté předali GSIM. V jistých okamžicích se také stává, že džihádistické skupiny bojují mezi sebou. Jako například v případě jistých skupin napojených na GSIM a přidružených k al-Káidě, které měly ve Velké Sahaře prudké srážky s Islámským státem přidruženým k Daeš.

Skupina pro podporu islámu a muslimů (GSIM)

GSIM, vedená malijským Tuaregem jménem Iyad Ag Ghali, vznikla v roce 2017 spojením několika organizací. Nejznámější z nich byla Al-Káida v islámském Maghrebu (AQMI), jež si z únosů udělala významný zdroj příjmů a podle reportáže New York Times vydané v roce 2014 tak nashromáždila asi sto dvacet pět milionů dolarů. Právě AQMI ostatně v roce 2008 zajala kanadské diplomaty Roberta Fowlera a Louise Guaye. Další skupina přidružená ke GSIM je Katiba Macina, kterou vede fulbský náčelník a emír Amadou Koufa. Několik bojovníků, kteří střežili Edith, tvrdilo, že právě on je jejich velitel.

Všechny tyto osoby a skupiny původně nehájily ozbrojený džihád. Než se stal Iyad Ag Ghali džihádistou, byl postavou někdejších vzpour Tuaregů v devadesátých letech v Mali. Rebelie vyjadřovaly nespokojenost části nomádských populací ze severu, které se nikdy reálně nehlásily k pokusům o integraci s jihem země a odedávna uplatňovaly politické požadavky o autonomii a nezávislost. Amadou Koufa byl zase nejprve kazatel; pochází z fulbské komunity, což je tradiční pastevecký lid usazený v celé západní Africe, který se staví proti zavedené sociální hierarchii a kritizuje fakt, že africká mládež nemá žádné vyhlídky. Oba muži tak představovali známé politické činitele, kteří v oblasti působili dlouhodobě a udržovali vazby s různými autoritami (politické, vojenské, náboženské, obecní). Z oportunismu či z přesvědčení si nicméně zvolili džihádismus a nyní na různé úrovni bojují s místními vládami a ozbrojenými silami. Čelí také stabilizační misi Organizace spojených národů v Mali (MINUSMA – Mission multidimensionelle intégrée des Nations Unies pour la stabilisation au Mali) a zahraničním silám, zejména Francii a její vojenské operaci Barkhane, jejíchž dronů přelétajících nad pouští se džihádisté tolik bojí.

Proč brát rukojmí

Důvodů, proč brát rukojmí, je mnoho a často se mohou překrývat. Je třeba zdůraznit, že v západní Africe i jinde jsou v drtivé většině rukojmí místní oběti. Přestože občané ze Západu jsou mnohem vzácnější, v očích džihádistických skupin mají velkou hodnotu. Pokud pocházejí ze země, jejíž činitelé souhlasí s vyplácením výkupného za osvobození svých občanů, mohou rukojmí sloužit jako zdroj příjmů. Taková praxe odporuje mezinárodním dohodám o financování terorismu a vlády ji oficiálně zavrhují, nicméně stále jde o běžnou záležitost. Stává se také, že je rukojmí použito v rámci směnného obchodu, například za osvobození džihádistických zajatců, nebo osvobozeno za jiné ústupky v rámci více globálního vyjednávání. A nakonec mohou rukojmí představovat prostředek vydírání či propagandy za účelem politických požadavků, zejména jsou-li ohroženi na životě. Jinými slovy jsou rukojmí pro skupiny, jež mobilizují notné lidské zdroje, aby je udržely v zajetí, cenným majetkem. Potom teprve můžeme chápat, proč někdy trvá věznění a dohadování celé měsíce, ba roky.

Pro rukojmí existuje východisek méně a omezují se na několik možností. Být propuštěn bez protihodnoty, což není v případě občanů ze Západu zvykem. Být osvobozen po vyjednávání tak jako v případě Fowlera a Guaye v roce 2008. Být předmětem výměny v rámci nějaké vojenské či policejní operace, která nemusí dopadnout dobře. Uprchnout, což je krajně vzácné. Anebo… zemřít, jako tomu bylo ve smutném případě Kirka Woodmana, kanadského geologa uneseného a zabitého v Burkině Faso pár dní po únosu Edith a Lucy. Jak napovídá titul této knihy, čas hraje ve prospěch rukojmích málokdy. Podmínky věznění jsou příšerné a zdraví se s ubíhajícími týdny postupně zhoršuje, až nakonec jejich život visí na vlásku.

Dalo by se říct, že v tuto chvíli už víte víc než Edith, její rodina i my sami v okamžiku jejího únosu. Skvělé Edithino vyprávění je ostatně prodchnuto samotou a mlčením. Nejenom že mlčí ti mužové, kteří ji zadržovali, ale mlčení obecně obklopuje většinu podobných únosů. V tomto kontextu si lze snadno představit, jak strašlivá zkouška je to pro rodinu a ty nejbližší, kteří bývají v dané situaci často zcela opomíjeni. V tomto případě poskytovala rodina neobyčejně silnou podporu i při vývoji celkové taktiky (hodně k tomu přispěly také naše sítě v Kanadě a jinde ve světě), a k naší velké radosti jsme se s Edith přece jen nakonec setkali. Konečně je svobodná a může svůj příběh odvyprávět sama…

David Morin

Stálý profesor na Université de Sherbrooke a pracovník katedry UNESCO pro předcházení násilné radikalizaci a extremismu (UNESCO-PREV)

a

François Audet

Profesor na Škole správních věd (École des sciences de la gestion) Université du Québec v Montréalu a ředitel organizace Observatoire canadien sur les crises et l‘action humanitaires (OCCAH)

Já jsem já

Šla jsem, šla, abych našla stopu svou.

Lesy a mlhami, co zjevily se přede mnou,

pod nebeskými divy, ve hvězdách planoucími,

betonovými městy, ve světlech tonoucími…

Postupovala vpřed, šla bez ohlédnutí,

pohupovala se v mořském vlnobití.

Pálila si plosky v poušti písečné,

šla jsem, abych došla do země dědičné…

Hledala jsem se všude, za větrem v ulicích,

co odvanul dál v dunách mizících.

Točil se v kola, měnil vzhled,

dalekými zeměmi, co vítaly mě hned…

Taje se snášely ze světů vědoucích,

vedly mě na cestách změnami kvetoucích.

Hledajíc, našla jsem se ve všem,

jsem zde, jsem tam, zmítaná tím větrem.

24. července 2019

219. den zajetí

Část I EVROPA–TOGO

1. kapitola

Křižovatka cest

Na svou cestu jsem se vydala v devětadvaceti letech. Rodině a přátelům jsem oznámila: „Na léto odjíždím, budu trhat třešně v Okanaganu a na podzim se vrátím do Quebeku.“ Podívali se na mě s podezřením, o mém podzimním návratu pochybovali. Nemohla jsem jim to mít za zlé: totéž jsem jim řekla, když mi bylo osmnáct let, a vrátila jsem se až po roce a půl. Samozřejmě jsem cítila potřebu je uklidnit: „Už jsem si koupila nevratný zpáteční lístek na září.“

Takže jsem vyrazila vstříc létu a díky tomu se setkala s neobyčejnými lidmi. Mí přátelé a má rodina mě nejspíš znali lépe, než jsem si myslela, jelikož když nastal podzim, nevrátila jsem se. Touha po dobrodružství mi sžírala duši a já se opájela svobodou. Nechtěla jsem, aby to hned přestalo, ještě jsem se nenabažila. Měla jsem chuť zjistit, co se děje jinde ve světě, v jiných kulturách. S kým bych se tam mohla setkat? Jaké jedinečné krajiny se přede mnou rýsovaly? Kam ještě mohly mé nohy vstoupit? Jaké myšlenky mohly změnit mou dosavadní představu o světě a o životě?

Byla jsem svobodná, s větrem ve vlasech, se stanem na zádech a palcem zdviženým ke stopování. Chystala jsem se pustit po mytické silnici 101, jež lemuje pacifické pobřeží Spojených států směrem do Kalifornie a o níž jsem toho tolik slyšela.

Na podzim roku 2014 jsem se na severu Kalifornie přes naši společnou přítelkyni seznámila s jedním klukem z Toga. Ten se zaobíral plánem na pěstování plodin metodou permakultury v Togu, založeném na principu agrolesnictví. Chtěl založit sebeudržitelnou farmu, soběstačnou v potravinách a obnovitelné energii, a snil o vybudování ekologického a výchovného centra, které by napomáhalo výměně znalostí mezi cestovateli a obyvateli vesnice ležící v oblasti Kpalime. Navíc chtěl pozemek o osmadvaceti hektarech osadit místními ovocnými stromy. Počítal, že svůj plán spustí do několika let. Pak bude moci dokonce ubytovávat cestovatele, kteří budou mít chuť mu pomáhat. Jeho nápad padl na úrodnou půdu a já už si představovala, jak pěkně pracuju na pozemku plném příslibů. Chtěla jsem mu pomoci a konečně objevit africkou kulturu, která mě lákala už odmalička.

Vždycky jsem věřila, že prostá existence by mi ukázala život z jiného úhlu. Navíc jsem toužila po odstupu od způsobu života, jež byl na můj vkus příliš materialistický. Chtěla jsem se dělit o věci, být blízko půdě, jíst rukama, chodit bosa a hltat poznatky. Žít bez židlí, beze stolu, bez pohovky, bez televize a bez postele, žádná střecha, žádné dveře, žádná sprcha. I když sprcha by mi určitě scházela…

O budoucích možných zážitcích jsem měla samozřejmě trochu romantickou představu, ale já už jsem taková: realita mě živí, ale nakonec se vždycky nechám unést sněním. Navíc jsem chtěla strávit nějaký čas v příjemné společnosti svého kamaráda z Toga, jehož jsem si velmi cenila, a aktivně se přitom účastnit uskutečňování jeho snů. Tím spíš, že jsem právě absolvovala zahradnický kurz, který skončil na jaře roku 2014. Scházely mi zkušenosti, ale doufala jsem, že se všechno ještě naučím. Prožívala jsem období, kdy jsem chtěla být v kontaktu s půdou, ve spojení se životem, s planetou a všemi jejími tajemstvími, záhadami a krásami. Chtěla jsem probudit odolnost a šikovnost, které ve mně dřímaly. Chtěla jsem se nadechnout života daleko od znečištění, komfortu a spěchajících lidí.

S volnou myslí jsem se rozloučila s přáteli, s nimiž jsem přijela do Kalifornie, a pokračovala jsem ve své cestě sama. Mexiko, Guatemala, Salvador, Honduras, Nikaragua, Kostarika, Panama. Nemusím vám říkat, kolik jsem zažila dobrodružství a kolik nezapomenutelných lidí potkala. Tančila jsem s neuvěřitelnými lidovými hudebníky. Na mexických plážích, kam se chodilo za soumraku, jsem praktikovala akrojógu. Do Guatemaly jsem dojela se dvěma Španěly, jedním Švýcarem a jedním Japoncem. Říkali jsme si Gypsy Caravan.

Viděla jsem úžasnou přírodu. Před mýma užaslýma očima se velebně rozkládal celý svět. Spala jsem na plážích, pod hvězdami a ráno jsem se probouzela s rosou na spacím pytli i na odkryté tváři. Milovala jsem to! Neznám nic tak uklidňujícího jako snít za zvuku vln jemně se přelévajících přes písek. Spala jsem i na neobvyklejších místech, v sadech, na sopkách, pod náklaďáky, na lodích, pod mosty a podobně.

Jednou večer jsem se chtěla vyspat na pláži v Santa Barbaře. Když jsem koutkem oka zahlédla policejní auto, schovala jsem se pod nějakou loďku. Když ale auto zahnulo směrem ke mně, reflektory mě naneštěstí osvítily a policajti si mě všimli. Mile mi vysvětlili, že se mám jít vyspat s vandráky na hlavní ulici pod kandelábr, kde budu víc v bezpečí, ale hlavně tam nebudu porušovat zákon. Byla jsem vyděšená. Spát s vandráky? Kde to mohlo být bezpečnější než v mé skrýši pod lodí? Policisté dodali, že když se na pláž vrátím, znovu mě odtud vyženou: je to zakázané. Musela jsem tedy sebrat svůj batoh a jít, lehnout si na chladný beton a zkusit se schovat do spacáku, aby si bezdomovci nevšimli, že jsem osamělá mladá žena. Tam jsem pochopila, proč ti lidé spávají na kartonech z krabic… Na chladném betonu vám v noci mrzne celé tělo! Karton slouží jako tepelná izolace. Mohu vás ujistit, že oné noci jsem nezamhouřila oko. Vystrašeně jsem poslouchala rozhovory, které mí noví spolunocležníci vedli s přízraky, které je pronásledovaly. Byla bych dala předost jemnému šplouchání vln, ale věci nejdou vždycky tak, jak by si člověk přál.

Cestovala jsem tak po několik let. V létě jsem se vždycky vracela pracovat na kanadský západ. V červenci roku 2016 jsem ve Skalistých horách potkala Lucu. A to je další z těch příběhů, které člověku obrátí život vzhůru nohama…Na cestování jsem potřebovala peníze a na jaře jsem se ocitla v Jasperu, městečku na středozápadě Alberty. Našla jsem si práci v jednom hotelu a v restauraci, kde se mi moc líbilo, protože šéf sdílel mé hodnoty a dával do práce srdce. Vařil jednoduše, z místních surovin, a nabízel přitom nikterak běžná, ale krásná a inspirující jídla.

Když se jaro chýlilo ke konci, podala jsem výpověď a oznámila, že odjíždím do Britské Kolumbie. Chtěla jsem jet sklízet třešně do údolí Okanagan. Můj první zaměstnavatel mi popřál šťastnou cestu, ale ten druhý, šéfkuchař, mě žádal, abych zůstala. Zaskočil mě: měla jsem ho ráda a nechtěla jsem ho nechat na holičkách. Ještě si to promyslím, odpověděla jsem mu, protože jsem zrovna přišla o pokoj na přespávání v bytě, který nám spolu s prací poskytoval první zaměstnavatel.

Jasper a jeho divokou přírodu kolem jsem si zamilovala. Nepřemýšlela jsem tedy dlouho a šéfův návrh přijala. Je to jedno z těch měst, kde je jen jeden semafor a kde v jednom kuse potkáváte jeleny wapiti procházející se po ulicích, jako by tam zvířata žila s lidmi v harmonii. Jasper má autentickou duši a v okolním kraji najdete spoustu křišťálových řek, jezer s tyrkysovou vodou a hor sahajících až do nebe. Je tam dobrý vzduch, svěží a čistý. Po práci stačilo pět minut chůze, abych se ocitla v pozoruhodné přírodě.

O pár dní později mi jedna velmi milá paní navrhla, abych si postavila stan na její zahradě, než najdu nějaké ubytování. Já jí za to nabídla pomoc v domácnosti. Každý problém má řešení, ale někdy je třeba použít představivost!

Druhý den jsem narazila na inzerát jedné malé bio hospůdky, která potřebovala barmanku. Jelikož nabízeli i ubytování, bylo to skvělé!

Pozvolna se tak začal odvíjet můj příběh…

Víte, když potkáte někoho, kdo má v budoucnu ovlivnit váš život, zdá se, jako by ono setkání bylo eletrizující, jako by onen okamžik ozářilo nějaké zvláštní kouzlo. A právě to se mi přihodilo v den, kdy jsem za barem v té biohospůdce potkala Lucu, krásného mladíka s exotickým přízvukem, vyloženě roztomilého. Vzpomínka na to setkání zůstane navždy vryta do mé paměti.

Pracovali jsme tam společně a zároveň jsme byli sousedé: já bydlela ve sto osmičce a on ve sto desítce. Neustále jsme si chodili navzájem klepat na dveře. A tak se mezi námi utvořilo velmi silné přátelské pouto.

Městečko Jasper není moc velké, za čtvrt hodiny ho projdete pěšky. Při společných cestách jsem říkala Lucovi, že radši chodím pěšky, ale on dával přednost jízdě na kole. Samozřejmě jsem se vždycky nechala přesvědčit: připadal mi moc zábavný. Sedala jsem si tedy na rám jeho kola a Luca mě vozil po Jasperu. Časem se z nás v této hře na rovnováhu stali skuteční odborníci. Pamatuju si, jak jsme se jednou projížděli potmě pod polární září. Byla nádherná, tančila a vlnila se nad námi i naším malým kolem, které nás vezlo domů.

Polární záři jsme s Lucou viděli i při jiné příležitosti. Požádali jsme našeho zaměstnavatele, s nímž jsme se mezitím hodně spřátelili, aby nám půjčil auto. Luca potřeboval stihnout letadlo z Edmontonu, aby se vrátil domů do Itálie, zatímco já měla ještě pár měsíců pracovat v Jasperu. Před odjezdem nás šéf varoval, že plynový pedál zůstal dvakrát zablokovaný a že je v autě při jízdě cítit pach benzínu. Kdyby pedál náhodou zůstal zablokovaný, bylo třeba jednoduše přeřadit na neutrál. A kdyby nám pach benzínu vadil, stačilo stáhnout okénka, ačkoliv byla ještě zima. Náš přítel ještě dodal, že jeho auto dělá pekelný hluk a řve jako drak. Jeho poznámky mě zneklidňovaly, ale Luca se nebál: „No tak, Edith, ono to půjde! Ten pedál by se zaseknout neměl. A kdyby, budeš si umět poradit. Víš, co dělat.“

„Luco, já to auto nechci řídit, může nám někde chcípnout. Nejsem si ani jistá, že smí na silnici.“

Po setmění jsme vyrazili do Edmontonu, vzdáleného čtyři hodiny cesty od Jasperu, Luca seděl za volantem toho pekelného auta a já jako spolujezdec dýchala škvírou v pootevřeném okně venkovní chladný vzduch. Začala jsem autu důvěrně přezdívat Red dragon.

Oné noci se nebe nad Albertou rozzářilo pro Lucu na rozloučenou. Nad Red dragonem se vlnila polární záře živých barev a ten pohled byl tak ohromující, že jsme museli několikrát zastavit u silnice, abychom se mohli vynadívat na ty barevné stuhy, jež se klikatily na azurové modři. Polární záře nás okouzlovala po celou cestu. Život nám poskytl neobyčejnou podívanou.

Brzy ráno jsme se na letišti rozloučili, ale nebylo to naposledy, co jsem se s Lucou viděla, ani naposledy, co jsme se rozcházeli. Náš vztah byl prostý i složitý zároveň, někdy romantický a někdy platonický. Když nás dělil kontinent nebo oceán, byli jsme dobří přátelé, ale když jsme se znovu setkali, náš románek brzy navázal tam, kde jsme s ním skončili. Při jistých příležitostech si život běžel po svém a krásný Luca vášnivě zahořel k nějaké jiné dívce. Jako poprvé, když jsem za ním přijela do Itálie. Tehdy jsme prostě zůstali dobrými přáteli, jimiž jsme byli vždycky.

Předtím, než jsme podnikli naši africkou výpravu, jsme spolu s Lucou absolvovali už několik cest. V roce 2016 jsme navštívili jeho příbuzného, který bydlel na ostrově Vancouver. V roce 2017 mě Luca představil své rodině v Itálii. V letech 2016 a 2017 jsme cestovali do Kalifornie, kde se seznámil s tím klukem z Toga. V roce 2017 byl tenhle náš kamarád konečně přichystaný podniknout svůj velký plán a já s Lucou jsme se ho chtěli zúčastnit. Debatovali spolu o možnosti vydat se z Itálie do Toga autem. Skvělý nápad! A to neuvěřitelné dobrodružství! Možná trochu riskantní… ale říkali jsme si, že budeme opatrní.

Můj strýc žil v Africe už několik let, pracoval se svou ženou v rozvojové pomoci a já věděla, že nám dá cenné rady. Náš kamarád z Toga navíc ten kraj dobře znal. Byla jsem naivní a nadšená.

Můj anděl strážný už byl ale úplně vyčerpaný.

Malá tulačka

Ty moje tulačko malá,

máš mé jméno, mou tvář, mé poklesky…

Kráčíš deštěm celá zmrzlá,

ulicí odrážející mé odlesky…

Kráčíš nocí i dnem,

v mých snech nové trasy nacházíš.

Promiluješ se životem,

zkoumáš zákoutí, světem procházíš.

Ty moje tulačko malá,

vítr ti průvodce dělá,

žene tě vpřed, záhadou obestírá.

Smoč si v ní prsty, buď smělá,

propast neznámého náruč ti otevírá.

Nacházíš zapovězené, jež tě vábí k pobytu.

Překresluješ život, jdeš po novém orbitu,

objevuješ kraje, tančíš dokola,

věříš ve svou duši, co vše udolá…

Ty moje tulačko malá, už jsi ztracená.

Opustila jsem tvé stopy, v poušti zabředla…

V píscích se motáš zmatená,

dokonce i má podoba v mysli tvé vybledla.

12. září 2019

269. den zajetí

2. kapitola

Plán cesty

Naše cesta do Afriky začala. Byl listopad roku 2018 a my se chystali oslavit třicátiny Lucy a jeho sestry-dvojčete v jejich rodném domě v severní Itálii. Byla to nezapomenutelná oslava! Druhý den jsme odjížděli do Janova, kde žije Lucova sestřenice.

Plán naší cesty byl daný: napřed Itálie, pak Francie, aby mohl Luca v Toulouse navštívit svou starší sestru; a pak Španělsko, kde jsme měli přátele. Jako poslední zastávku v Evropě jsme plánovali Tarifu na jižním konci Španělska. Odtud už je vidět africký kontinent, přesněji marocké pobřeží, jelikož Gibraltarský průliv měří v nejužším místě jen asi patnáct kilometrů. Z Tarify jsme měli plout přívozem (nebo trajektem) do Tangeru.

Náš kamarád z Toga nám dal adresu jednoho svého německého přítele, který v té době pravidelně cestoval z Německa do Ghany za svou ghanskou ženou a dětmi. Maroko, Mauritánie, jižní konec Mali, Burkina Faso a konečně Ghana. Jeho cestovní plán v nás vzbuzoval důvěru. Ten náš se lišil jen v jedné věci, my jsme chtěli z Burkiny Faso pokračovat do Toga, a ne do Ghany, protože tam byl vstup s autem do země velmi kontrolovaný a povolení k vjezdu obzvlášť drahé. Měla jsem také informace, které mi laskavě předal můj strýc. Jelikož byl zvyklý cestovat po Africe, až na pár rozdílů mi poradil přibližně stejnou trasu. Co se týče materiálních příprav, do našeho auta byl speciálně pro tuto cestu nainstalován geolokační systém, tři rezervní kola, kanystr s benzínem, spousty vody a všechno potřebné na opravu havárií. Byli jsme připravení! Alespoň jsme v to doufali…

Po Evropě jsme podle plánu cestovali bez potíží a s velkým potěšením. V Pyrenejích mi Luca ukázal místa, kde byl pár let předtím na kole s jedním svým kamarádem. Vyrazili vlakem z Padovy a dojeli do Janova, kde jejich cyklistické dobrodružství započalo. Projeli Nice, Montpellier, Toulouse, Pyreneje, Zaragozu, Barcelonu, Valencii, Grenadu, Cordobu a Sevillu. Luca se dobrodružství nebál a měl pro strach uděláno. Byla jsem ráda, že cestuju v jeho společnosti.

Jednoho dne jsme přijeli do Andalusie. Do křivolakých uliček těch starých bílých měst se vkrádalo vedro a jásot z oslav. Všem romantikům a snílkům mohu andaluské uličky doporučit. Při našich procházkách jsme potkávali cikány posedávající na zídkách a drnkající na kytary, zamilované páry i řemeslníky usazené před svými úchvatnými výlohami. V každé z nich se mocně odrážel sluneční svit.

Během cestování po Andalusii jsem poznala opravdové flamenko. Zatímco jsme si na jedné z restauračních zahrádek dávali skleničku, pomalu se stmívalo. Náš rozhovor náhle přerušil zvuk kastanět, tleskání a ostré výkřiky. Malý shluk lidí v dáli obklopoval tanečnici flamenka a její hudebníky. Zvědavě jsem došla blíž a vylezla si na stoličku. Luca mi pomáhal udržet rovnováhu. A tam jsem ji uviděla! Bailadora klepala podpatky do země, tleskala dlaněmi a dělala pohyby, jako by se chystala napadnout nějakou kořist. Pro koho to tančila? Vyzařovalo z ní tolik síly!

Cítila jsem velké pohnutí, když jsem tam tak stála na té stoličce, vypjatá na špičkách, aby mi velkolepá podívaná neunikla. Tanec té ženy mi doslova učaroval. A to jsem měla brzy tento svět opustit a vydat se do jiného, který bude jeho naprostým protikladem! Do míst, kde postavení ženy vyžaduje podřízenost a poslušnost. Čekala mě nutnost se přizpůsobit tak, jak jsem si to neuměla ani představit.

Příští den jsme z lodi netrpělivě pozorovali pomalu se přibližující africký kontinent. Slunce tam nahoře už vypadalo jinak. Usmáli jsme se na sebe, šťastně a nadšeně. Uskutečňovala jsem si svůj dětský sen: objevovat pradávnou duši Afriky! V mých představách byli Afričané jing od západního jang a tato odlišnost mě přitahovala. Líbila se mi myšlenka využít k naplnění svých potřeb syrové vlastnosti přírody namísto toho, abych ji „měnila“. Podle mého je totiž příroda dokonale krásná, mnohem krásnější než věci, které vymyslel člověk. Jak by mohl člověk vynalézt zapadající slunce nebo květy, které se dokážou proměnit ve sladké plody? Život si uchovává svá nejkrásnější tajemství pěkně ukrytá. Afričané možná neuvažují tak, jak jsem si to malovala, ale já byla z představy návratu ke kořenům tak nadšená, že jsem nedokázala přestat snít.