The Shifting Fog © Kate Morton, 2006

Copyright ©  2006 by Kate Morton

Translation © 2009 by Leona Macháčková

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5250-5

Obsah

PRVNÍ ČÁST

Duchové se probouzejí

Salon

Dětský pokoj

Čekání na besídku

Nic netrvá věčně

Saffron High Street

Na západě

Na shledanou

DRUHÁ ČÁST

Dvanáctého července

Ikarův pád

Fotografie

Bankéři

Večeře

Vhodný manžel

Ples a po plese

TŘETÍ ČÁST

Chytání motýlů

Do neznáma

V hlubinách

Vzkříšení

Volba

ČTVRTÁ ČÁST

Hannin příběh

Začátek konce

Zpět v Rivertonu

Čas klouže mezi prsty

Konec

Pásek

Davidovi,

který mě na toboganu drží za ruku

PRVNÍ ČÁST

Duchové se probouzejí

V listopadu jsem měla noční můru.

Vrátil se rok 1924 a já se znovu ocitla v Rivertonu. Všechny dveře stály dokořán, hedvábí povlávalo v letním vánku. Pod prastarým javorem vysoko na kopci trůnil orchestr a housle se táhle rozléhaly ve vlahém vzduchu. Ozýval se zvonivý smích a cinkot křišťálu a obloha se utápěla v odstínu modři, který válka zničila navždy. (Nebo jsme si to alespoň mysleli.) Sluha, v elegantní černobílé, lil šampaňské na vrcholek věže z flétnových sklenek a všichni při tom báječném mrhání radostně tleskali.

Viděla jsem sama sebe tak, jak se člověk obvykle vidí ve snu. Procházela jsem mezi hosty, pohybovala se zpomaleně, mnohem pomaleji, než je vůbec ve skutečnosti možné, a ostatní jsem vnímala jen jako rozmazaný akvarel z hedvábí a flitrů.

Někoho jsem hledala.

Potom se obrázek změnil a octila jsem se kousek od altánu, ale ne v Rivertonu – určitě ne. Tohle nebyla Teddyho stavba zářící novotou, ale stará budova, jejíž stěny porůstal břečťan, ovíjel se kolem oken, dobýval se dovnitř a rdousil pilíře.

Někdo mě volal. Žena. Známý hlas se ozýval zpoza kůlny odněkud od jezera. Scházela jsem ze svahu a hladila vrcholky rákosu. Na břehu se krčila postava.

Byla to Hannah, oblečená ve svatebních šatech, živůtek s našitými aplikacemi růží celý od bláta. Podívala se na mě a její obličej bledě probleskl ze stínu. Její hlas mi zmrazil krev v žilách. „Jdeš pozdě.“ Ukázala na mé ruce. „Jdeš přílišpozdě.“

Shlédla jsem na své ruce, mladé ruce, pokryté tmavým říčním bahnem, v nichž leželo ztuhlé, vychladlé tělo mrtvého foxhounda.

Samozřejmě vím, co noční můru vyvolalo. Dopis od producentky. Poslední dobou mi pošta moc nechodí: občas pohlednice od svědomitých přátel z dovolené, povinný výpis z banky, u níž mám založený spořicí účet, pozvánka na křest novorozeněte, jehož rodiče už k mému úžasu nejsou děti.

Ursulin dopis přišel v úterý ráno koncem listopadu a Sylvia mi ho donesla, když mi přišla ustlat postel. Povytáhla výrazně dokreslené obočí a zamávala obálkou.

„Pošta! Podle známky někdo ze Států. Že by vnuk?“ Levé obočí jí tázavě vyjelo nahoru a hlasem klesla do chraptivého šepotu. „Hrozná záležitost. Opravdu hrozná. A takový sympatický mládenec.“

Pohoršeně zamlaskala a já jsem jí poděkovala za dopis. Mám Sylvii ráda. Jedna z mála dokáže za mou vrásčitou tváří vidět jednadvacetiletou dívku, která žije uvnitř. Nicméně ani ona mě nepřiměje mluvit o Marcusovi.

Požádala jsem ji, aby roztáhla závěsy. Stiskla rty a potom nakousla své další oblíbené téma: počasí, pravděpodobnost, že bude na Vánoce sněžit, a zmatek, který se v takovém případě strhne v řadách artrotických obyvatel domova. Podle potřeby zareaguji, ale v duchu jsem u obálky, kterou mám položenou na klíně, a překvapeně uvažuji nad škrabopisem, cizími známkami a zohýbanými rohy, které vypovídají o dlouhém putování.

„No tak, nemám vám to přečíst?“ nabídne se Sylvia a naposledy natřepe polštář. „Abyste nemusela namáhat oči.“

„Ne, děkuji. Ale možná byste mi mohla podat brýle.“

Když odejde s poznámkou, že až skončí kolečko, vrátí se a pomůže mi s oblékáním, třesoucíma se rukama vydoluji dopis z obálky a v duchu se ptám, jestli se Marcus konečně vrátil domů.

Ale nepíše mi Marcus. Dopis je od mladé ženy, která připravuje film o minulosti. Žádá mě, abych se podívala na kulisy, vzpomínala na věci a místa z dávných let. Jako kdybych se celý život nesnažila předstírat, že jsem zapomněla.

Dopis jsem ignorovala. Pečlivě jsem ho složila a tiše zasunula do knihy, kterou jsem už dlouho neměla v ruce. A pak jsem si vydechla. Není to poprvé, kdy mi někdo připomněl, co se stalo v Rivertonu Robbiemu a sestrám Hartfordovým. Jednou jsem viděla v televizi úplný konec dokumentárního pořadu o válečných básnících, který Ruth zrovna sledovala. Když obrazovku vyplnila Robbieho tvář a pod ní se objevilo jeho jméno, naskočila mi husí kůže. Ale nic se nestalo. Ruth sebou neškubla, moderátor klidně pokračoval a já dál utírala nádobí od večeře.

Jindy zase při čtení novin upoutalo mou pozornost známé jméno v pochvalné recenzi přehledu televizních pořadů; šlo o dokument připomínající sedmdesátiny britského filmu. Podívala jsem se, v kolik ho dávají, a rozechvěle uvažovala, jestli se odvážím podívat. Usnula jsem před koncem. O Emmeline tam bylo jen velmi málo. Pár reklamních fotografií, z nichž ani jedna nezachytila její skutečnou krásu, a ukázka z jejího němého filmu Venušina aféra, v němž vypadala podivně: s propadlými tvářemi se pohybovala trhaně jako loutka. O dalších filmech, které vzbudily takový rozruch, nepadlo ani slovo. Dnes si promiskuita a permisivita už nevyslouží ani zmínku.

Ačkoliv jsem se s podobnými vzpomínkami setkala už dřív, Ursulin dopis byl jiný. Poprvé za sedmdesát let někdo s těmi událostmi spojoval mě. Vzpomněl si, že to léto byla v Rivertonu i mladá žena jménem Grace Reevesová. Nějak jsem si najednou připadala zranitelně, moc na očích. Provinile.

Ne. Byla jsem neoblomná. Dopis zůstane bez odpovědi. A neodpověděla jsem.

Nicméně stala se podivná věc. Vzpomínky, dlouho vykázané do temných zákoutí mé mysli, se začínaly prodírat štěrbinami. Vynořovaly se ostré a dokonalé obrazy, jako kdyby mezitím neuběhl celý lidský život. A po prvních nesmělých kapkách se strhla úplná povodeň. Kompletní rozhovory, slovo od slova, nuance za nuancí; scény odehrané jako ve filmu.

Ohromila jsem sama sebe. Přestože moli vyžrali díry do mých nedávných vzpomínek, vzdálenou minulost jsem si vybavila zcela zřetelně se všemi detaily. Obvykle přicházejí pozdě v noci, tihle duchové z minulosti, ale kupodivu už mi nevadí. Vůbec ne tak, jak jsem předpokládala. Ve skutečnosti přízraky, jimž jsem se celý život pokoušela uniknout, pro mě začínají představovat jistou útěchu. Vítám je, těším se na ně jako na jeden z těch seriálů, o nichž Sylvia neustále vypráví a kvůli nimž pospíchá s prací, aby se na ně mohla v hlavní hale podívat. Zapomněla jsem totiž, že v temnotě probleskují i šťastné vzpomínky.

Minulý týden přišel druhý dopis, nadepsaný stejným škrabopisem na tomtéž jemném papíře, a tentokrát jsem věděla, že moje odpověď bude znít Ano, podívám se na ty kulisy. Po dlouhé době se mě opět zmocnila zvědavost. V devadesáti osmi už člověka máloco zaujme, ale přála jsem si seznámit se s Ursulou Ryanovou, která měla v úmyslu je všechny opět vzkřísit. Kterou tak vášnivě zajímal jejich příběh.

Proto jsem jí napsala dopis, Sylvia ho odeslala a domluvily jsme si schůzku.

Salon

Vlasy jsem mívala světlé, ale teď jsou bílé, hebké a velmi velmi dlouhé. Jsou také velice jemné a s každým dnem jako by se ještě zjemňovaly. Dopřávám si tuhle jedinou marnivost – bůhví že se nemám čím jiným chlubit. Už ne. Tak je to se mnou dlouho – od roku 1989. Mám opravdu štěstí, že mě Sylvia ráda češe, tak lehounce; den co den mi vlasy splétá a rozplétá. Je to rozhodně nad rámec jejích pracovních povinností a já jsem jí velmi vděčná. Nesmím zapomenout jí to říct.

Dnes jsem příležitost propásla, protože jsem byla příliš rozčilená. Sylvia mi donesla ovocnou šťávu, ale skoro jsem ji nemohla vypít. Nervózní energie, která mě prostupovala celý týden, přes noc dostoupila vrcholu. Sylvia mi pomohla do nových broskvových šatů, které mi na Vánoce koupila Ruth, a vyměnila mi bačkory za venkovní střevíce, jež obvykle odpočívají ve skříni. Kůže byla tvrdá, proto musela Sylvia pořádně zatlačit, abych se do nich vešla, ale taková je cena důstojnosti. Jsem příliš stará, abych se učila novým způsobům, a nedokážu se smířit se zvyky mladších obyvatel domova, kteří klidně nosí trepky i ven.

Barvičky mi vrátily život do tváří, ale bděla jsem nad tím, aby to Sylvia nepřehnala. Dávám pozor, abych nevypadala jako figurína ve výloze. Stačí pouze trocha tvářenky a už se rovnováha naruší: jsem tak bledá, tak drobná.

S jistými potížemi jsem si kolem krku zavěsila zlatý medailonek, jehož elegance devatenáctého století ostře kontrastuje s mým praktickým oblečením. Narovnala jsem ho a překvapila mě vlastní troufalost. Napadlo mě, co asi řekne Ruth, až ho uvidí.

Sklopila jsem pohled. Ke stříbrnému rámečku na toaletním stolku. K své svatební fotografii. Klidně bych ji dala pryč – vdaná jsem byla už tak dávno a manželství trvalo jen krátce, chudák John – ale byl to ústupek Ruth. Těšilo ji, když si mohla představovat, že pro něj truchlím.

Sylvia mi pomohla do salonu – stále se s tím označením nemohu smířit –, kde se podává snídaně a kde mám počkat na Ruth, která souhlasila (proti svému nejlepšímu přesvědčení, jak neopomněla podotknout), že mě zaveze do filmových ateliérů Shepperton Studios. Požádala jsem Sylvii, aby mě usadila stranou u rohového stolku a přinesla mi sklenici ovocné šťávy, a potom jsem si znovu přečetla Ursulin dopis.

Ruth přijela na minutu přesně v osm třicet. Možná jí můj výlet nepřipadal příliš moudrý, ale jako obvykle podlehla své nevyléčitelné dochvilnosti. Říká se, že děti narozené v těžké době neznají, co je bezstarostnost, a Ruth, dítě druhé světové války, potvrzovala pravdivost tohoto rčení. Sylvia, mladší pouze o patnáct let, je naprosto rozdílná povaha – libuje si v úzkých sukních, směje se hlasitě na plná ústa a s každým novým přítelem mění barvu vlasů.

Dnes ráno byla Ruth upravená a oblečená naprosto bez poskvrnky, ale prkennější než dřevěná ohrada. Blížila se ke mně.

„Dobré ráno, mami,“ pozdravila a zlehka se chladnými rty dotkla mé tváře. „Už jsi dosnídala?“ Pohlédla na poloprázdnou sklenici na stole. „Doufám, že sis dala ještě něco. Nejspíš se cestou dostaneme do ranní zácpy, takže nebudeme mít čas zastavovat.“ Podívala se na hodinky. „Potřebuješ si zajít na záchod?“

Zavrtěla jsem hlavou a zauvažovala, kdy jsem se opět proměnila v dítě.

„Vzala sis otcův medailonek. Už jsem ho neviděla celé věky.“ Naklonila se, aby mi ho narovnala, a souhlasně přikývla. „Měl vkus, viď?“

Souhlasila jsem a dojalo mě, jak mladí lidé bezvýhradně věří každé malé lži. Náhle jsem ke své pichlavé dceři pocítila hlubokou náklonnost a rychle jsem potlačila známý pocit rodičovského provinění, které se vynoří vždy, když pohlédnu do její úzkostlivé tváře.

Vzala mě v podpaží a do druhé ruky mi vložila hůlku. Hodně starých lidí dává přednost chodítku, nebo dokonce elektrickému vozíku, ale mně hůlka vyhovuje a nerada měním zvyky, zvlášť když k tomu nevidím důvod.

Moje Ruth je hodné děvče – solidní a spolehlivé. Dnes se oblékla komisně, jako kdyby se chystala k právníkovi nebo lékaři. Věděla jsem dopředu, co si vezme na sebe. Přála si udělat dobrý dojem, ukázat produkční, že ať už její matka v minulosti prováděla jakákoli alotria, Ruth Bradleyová McCourtová je respektovaná představitelka střední třídy, mnohokrát děkuji.

Zpočátku jsme mlčely a potom Ruth začala ladit stanice na rádiu. Měla prsty jako stará žena a kotníky v místech, kde si dnes násilím přetáhla prsteny, oteklé. Je ohromující vidět vlastní dceru stárnout. Pohlédla jsem na své ruce složené v klíně. Kdysi byly v jednom kole, plnily úkoly podřadné i složité; a nyní ochable a netečně odpočívají. Ruth se nakonec rozhodla pro vysílání vážné hudby. Moderátor chvíli poněkud pošetile hovořil o tom, jak strávil víkend, a potom pustili Chopina. Je samozřejmě náhoda, že zrovna dnes slyším právě valčík cis moll.

Ruth zastavila před ohromnými bílými hranatými budovami, které vypadaly jako hangáry na letišti. Vypnula motor, chvíli zůstala sedět a dívala se přímo před sebe.

„Nevím, proč to děláš,“ řekla nakonec tiše a pevně stiskla rty. „V životě jsi toho tolik dokázala. Cestovala jsi, studovala, vychovala dítě... Proč si chceš připomínat, čím jsi bývala kdysi?“

Neočekávala odpověď a já jsem jí také žádnou neposkytla. Hlasitě si vzdychla, vyskočila z auta a přinesla mi z kufru hůlku. Beze slova mi pomohla vystoupit.

Čekala na nás mladá žena. Hubeňoučká blondýnka s velmi dlouhými vlasy a s rovně zastřiženou ofinou. Patřila k těm typům, které by člověk mohl označit za nehezké, nebýt jejích nádherných tmavých očí. Jako by hleděly z olejového portrétu: okrouhlé, hluboké a výmluvné, sametová sytá barva.

S úsměvem pospíchala a vzala mě za ruku, kterou jsem se dosud opírala Ruth o paži. „Paní Bradleyová, jsem moc ráda, že jste mohla přijít. Já jsem Ursula.“

„Grace,“ opravila jsem ji dřív, než Ruth stihla trvat na „doktorce“. „Říkejte mi Grace.“

„Tak tedy Grace,“ rozzářila se Ursula. „Ani nevíte, jak jsem byla nadšená, když jsem dostala váš dopis.“ Měla anglický přízvuk, což bylo překvapení po americké zpáteční adrese na jejím dopise. Otočila se k Ruth. „Díky, že jste si dnes zahrála na šoféra.“

Cítila jsem, jak Ruth vedle mě ztuhla. „Těžko jsem mohla posadit matku na autobus.“

Ursula se zasmála a mě potěšilo, jak mládež pohotově interpretuje nelibost jako ironii. „Tak pojďte dál, vždyť mrzne. Odpusťte ten blázinec. Příští týden začínáme natáčet a nevíme kam dřív skočit. Doufala jsem, že se setkáte s naší scénickou výtvarnicí, ale musela odjet do Londýna pro látky. Až se vrátí, možná tady ještě budete... Dejte pozor, u dveří je schodek.“

S Ruth mě vedly přes vstupní prostoru do tmavé chodby plné dveří. Některé byly dokořán, takže jsem tu a tam zahlédla nejasné postavy u blikajících obrazovek počítačů. Nic tady nepřipomínalo filmování tak, jak jsem ho před lety zažila s Emmeline.

„A jsme tady,“ ozvala se Ursula, když jsme došly k posledním dveřím. „Pojďte dovnitř a dáme si kávičku.“ Otevřela, překročila jsem práh – a ocitla se v minulosti.

Stála jsem v rivertonském salonu. Dokonce i tapeta byla tatáž. Secesní bordó dekor se žlutými tulipány v provedení Silver Studios působil stejně svěže jako v den, kdy tapetáři dorazili z Londýna. U krbu stál kožený chesterfield s přehozem z indického hedvábí, přesně jako ten, který lord Ashbury, dědeček Hannah a Emmeline, přivezl z ciziny coby mladý důstojník. Hodiny zaujímaly své místo na krbu vedle svícnu z broušeného křišťálu Waterford. Někdo si dal skutečně velkou práci, aby všechno sedělo, jen tikot připomínal, že je to jinak. Dokonce i nyní po osmdesáti letech si vzpomínám na zvuk hodin v rivertonském salonu. Ten tichý naléhavý rytmus, který odpočítával plynoucí čas: trpělivě, neochvějně, chladně – jako kdyby už tehdy bylo jasné, že čas není přítelem obyvatel tohoto domu.

Ruth mě zavedla k pohovce a naaranžovala mě do rohu. Uvědomovala jsem si, že vzadu za mnou je rušno – po place přesunovali obří osvětlovací lampy na tenkých hmyzích nožkách, někdo, někam, smích.

Vybavila jsem si okamžik, kdy jsem salon – ten skutečný, ne kulisy – navštívila naposledy: v ten den jsem věděla, že opouštím Riverton navždy a už se do něj nechci vrátit.

Oznámila jsem to Teddymu. Neměl radost, ale tou dobou už dávno ztratil bývalou autoritu, události ho o ni připravily. V jeho bledé tváři se odrážel nepatrně zmatený výraz kapitána, který ví, že loď se potápí, ale je zcela bezmocný. Požádal mě, abych zůstala, zapřísahal mě, abych si to rozmyslela alespoň z loajality k Hannah, když už ne kvůli němu. A já téměř podlehla. Téměř.

Ruth do mě šťouchla. „Mami? Ursula ti něco říká.“

„Promiňte, neslyšela jsem vás.“

„Maminka je trochu nahluchlá,“ vysvětlovala Ruth. „V jejím věku nic neobvyklého. Posílala jsem ji k ušaři, ale umí být tvrdohlavá.“

Tvrdohlavá, ano. Ale hluchá nejsem a nelíbí se mi, když mi lidé tvrdí opak – bez brýlí špatně vidím, rychle se unavím, všechny zuby mám umělé a přežívám jen díky pilulkovému koktejlu, ale slyším stejně jako zamlada. S věkem jsem se však naučila slyšet pouze to, co chci.

„Jenom jsem říkala, paní Bradleyová, totiž Grace, že je pro vás určitě zvláštní být zpět ve stejném prostředí. No, alespoň zdánlivě stejném prostředí. Asi se vám vybavují vzpomínky.“

„Ano.“ Odkašlala jsem si. „To ano.“

„To mě těší.“ Ursula se usmála. „Beru to jako důkaz, že jsme odvedli dobrou práci.“

„Ale jistě.“

„Připadá vám, že tady něco nesedí? Že jsme na něco zapomněli?“

Znovu jsem se rozhlédla po scéně. Pečlivost v provedení se odrážela i v detailech, nad dveřmi dokonce visely erby, z nichž prostřední se skotským bodlákem se shoduje s rytinou na mém medailonku.

Nicméně přesto tady něco chybělo. Navzdory pedantické preciznosti místnost podivně postrádala atmosféru. Působilo to zde jako v muzeu: zajímavé, ale bez života.

To je samozřejmě pochopitelné. V mé paměti jsou sice dvacátá léta stále živá, avšak pro filmaře je tohle desetiletí „dávnověk“. Jsou to historické kulisy, jejichž věrohodnost si žádá co nejpečlivější výzkum a puntičkářský důraz na detail stejně jako při rekonstruování středověkého hradu.

Cítila jsem na sobě Ursulin pohled. Dychtivě očekávala můj rozsudek.

„Je to dokonalé. Všechno na svém místě.“

Na to řekla něco, čím mě zaskočila: „Až na rodinu.“

„Ano,“ musela jsem souhlasit. „Až na rodinu.“ Mrkla jsem a na okamžik jsem je viděla: Emmeline, dlouhé nohy a řasy, elegantně spočívá na pohovce, Hannah se zamračeně sklání nad jednou knihou z knihovny, Teddy rázuje po besarábském koberci.

„S Emmeline byla zřejmě zábava,“ poznamenala Ursula.

„Ano.“

„O ní se sháněly informace nejlépe – dařilo se jí propašovat své jméno do každého klepařského článku snad ve všech novinách. Nemluvě o dopisech a denících poloviny dobře situovaných svobodných mladíků té doby!“

Přikývla jsem. „Byla vždycky velmi oblíbená.“

Podívala se na mě zpod ofiny. „Sestavit charakter Hannah nebylo zdaleka tak snadné.“

Odkašlala jsem si. „Ne?“

„Je záhadnější. Ne že by se o ní v novinách nepsalo: psalo. A taky měla svůj šik obdivovatelů. Ale jako by ji lidé ve skutečnosti neznali. Respektovali ji, vážili si jí, ale vlastně o ní nic nevěděli.“

Pomyslela jsem na Hannah. Krásnou, chytrou, dychtivou Hannah. „Byla to složitá osobnost.“

„Ano,“ přitakala Ursula. „Taky mi tak připadá.“

Ruth nás chvíli poslouchala a teď poznamenala: „Jedna z nich se provdala za Američana, že?“

Překvapeně jsem se na ni podívala. Vždycky dávala okatě najevo, že Hartfordovi ji vůbec nezajímají.

Setkala se s mým pohledem. „Něco jsem si přečetla.“

Celá Ruth – na tuhle návštěvu se svědomitě připravila, ať už jí téma připadalo jakkoli nelákavé.

Ruth obrátila pozornost zpět k Ursule a volila opatrně slova, aby se nedopustila chyby: „Myslím, že se provdala po válce. Která z nich to byla?“

„Hannah.“ A je to. Udělala jsem to. Vyslovila jsem její jméno nahlas.

„A co druhá sestra?“ pokračovala Ruth. „Emmeline. Ta se neprovdala?“

„Ne,“ odpověděla jsem. „Byla jen zasnoubená.“

„Mnohokrát,“ usmála se Ursula. „Zřejmě se nedokázala rozhodnout pro jednoho muže.“

Ale ano. Nakonec ano.

„Nejspíš se nikdy nedozvíme, co se tu noc přihodilo.“ To byla Ursula.

„Ne.“ Unavená chodidla začínala v kožených botách protestovat. Večer mi nohy natečou, Sylvia mě pokárá a potom bude trvat na tom, že potřebuji vodní lázeň. „Nejspíš ne.“

Ruth se v židli napřímila. „Ale vy přece musíte vědět, co se přihodilo, slečno Ryanová. Vždyť o tom koneckonců točíte film.“

„Jistě,“ přikývla Ursula. „Podstatu znám. Moje prababička byla onu noc v Rivertonu – přivdala se do rodiny – a událost se stala součástí rodinné legendy. Prababička ji vyprávěla babičce, babička mámě a ta zase mně. Slyšela jsem ji mockrát a ohromně na mě zapůsobila. Od nepaměti jsem toužila příběh zfilmovat.“ Usmála se a pokrčila rameny. „Ale v dějinách jsou vždycky bílá místa. Shromáždila jsem stohy materiálů – policejní zprávy a noviny se hemží fakty, ale všechno je z druhé ruky. A s největší pravděpodobností i hojně zapracovala cenzura. Naneštěstí oba svědkové sebevraždy jsou léta po smrti.“

„Musím říct, že mi to připadá poměrně morbidní námět pro film,“ poznamenala Ruth.

„Ale ne. Je to fascinující,“ odporovala jí Ursula. „Vycházející hvězda anglické poezie se zabije u temného jezera v předvečer ohromné společenské party. Jedinými svědky jsou dvě krásné sestry, které spolu už nikdy nepromluví. Jedna je jeho snoubenka, druhá prý jeho milenka. Je to hrozně romantické.“

Moje napětí trochu povolilo. Takže jejich tajemství je stále v bezpečí. Ursula pravdu nezná. Podivila jsem se, jak mě vůbec mohl napadnout opak. A také jaká nepatřičná loajalita mě nutí si kvůli tomu stále dělat starosti. Proč mně i po všech těch letech pořád záleží na tom, co si lidé pomyslí?

Ale odpověď jsem znala. Mám to vrozené. Tak mi to řekl pan Hamilton v den, kdy jsem odcházela – stála jsem na schodišti před vchodem pro služebnictvo, u nohou mi ležela kožená brašna s několika mými věcmi a paní Townsendová plakala v kuchyni. Tehdy prohlásil, že to mám v krvi podobně jako moje matka a předtím její rodiče a že je pošetilost odejít a zahodit dobré místo u slušné rodiny. Stěžoval si na všeobecnou ztrátu loajality a hrdosti v celém anglickém národě a slavnostně se zapřísahal, že v Rivertonu nikdy nic podobného nepřipustí. Nebojovali jsme ve válce a nezvítězili jenom proto, abychom ztratili dobré mravy.

Litovala jsem ho: byl tak zkostnatělý, s naprostou jistotou předpokládal, že odchodem ze služby nastupuji cestu finanční a morální zkázy. Teprve mnohem později jsem pochopila, jaký měl zřejmě hrozný strach a jak nemilosrdně na něj doléhaly překotné společenské změny, které kroužily kolem a pomalu mu dýchaly na krk. Jak zoufale lpěl na starých zvycích a jistotách.

Ale měl pravdu. Sice ne úplně: zkáza nepřišla – ani moje finance, ani morálka odchodem z Rivertonu příliš neutrpěly –, avšak kousek ze mě v tom domě zůstal napořád. Nebo spíš kousek toho domu ve mně. Dlouhá léta stačilo pouze ucítit vůni leštěnky Stubbins & Co., zaslechnout skřípění pneumatik na štěrkové cestě nebo cinknutí jistého typu zvonku a znovu mi bylo čtrnáct, unavená po dlouhé celodenní práci jsem upíjela kakao u krbu v hale pro služebnictvo, zatímco pan Hamilton deklamoval vybrané pasáže z Timesů (ty, které byly podle jeho názoru vhodné pro naše jemné uši), Nancy se mračila nějaké nezdvořilé Alfrédově poznámce a paní Townsendová tiše pochrupovala v houpacím křesle s pletením složeným v kyprém klíně...

„Už se to nese,“ zaradovala se Ursula. „Díky, Tony.“

Vedle mě se objevil mladík s provizorním podnosem, na němž stály hrníčky všech barev a stará sklenice od marmelády, která momentálně sloužila jako cukřenka. Odložil náklad na stolek a Ursula začala servírovat. Ruth mi podávala hrníček.

„Mami, co je?“ Vytáhla kapesník a natáhla se k mé tváři.

„Není ti dobře?“

Cítila jsem, že mám mokrý obličej.

Mohla za to vůně čaje. A skutečnost, že sedím tady, v téhle místnosti a na téhle pohovce. Tíže dávných vzpomínek. Dlouho potlačovaných tajemství. Střet minulosti s přítomností.

„Grace? Nechcete něco podat?“ To byla Ursula. „Nemám ztlumit topení?“

„Zavezu ji domů,“ rozhodla Ruth. „Věděla jsem, že to není dobrý nápad. Je toho na ni příliš.“

Ano, chtěla jsem domů. Být doma. Cítila jsem, že mě někdo zvedl a vsunul mi do ruky hůlku. Kolem mě se ozývaly hlasy.

„Promiňte,“ řekla jsem všem a nikomu. „Jenom jsem unavená.“ Tak hrozně unavená. Už tak strašně dlouho.

Nohy mě bolely a protestovaly proti těsným střevícům. Někdo – asi Ursula – mě zachytil, abych neupadla. Mokré tváře mi ovanul studený vítr.

Potom jsem se znovu ocitla v Rutině autě, domy, stromy a dopravní značky se míhaly kolem.

„Neboj se, mami, už to máš za sebou,“ slibovala Ruth. „Je to moje vina. Nikdy jsem s tím nápadem neměla souhlasit.“

Položila jsem jí ruku na paži a cítila jsem, jak strnula.

„Měla jsem věřit svým instinktům,“ řekla jsem. „Byla jsem hloupá.“ Zavřela jsem oči. Zaposlouchala jsem se do hukotu motoru, rytmu stěračů a šumění dopravy.

„Správně, trochu si odpočiň,“ konejšila mě Ruth. „Jedeme domů. Už nikdy se tam nemusíš vrátit.“

Usmála jsem a cítila jsem, jak se propadám. Je příliš pozdě, jsem doma. Jsem zpět.

Dětský pokoj

Je vlahé ráno, předzvěst jara, a já sedím na železné zahradní lavičce pod jilmem. Čerstvý vzduch mi udělá dobře (říká Sylvia), tak si tady hraji na schovávanou s ostýchavým zimním sluníčkem, tváře mám studené a povadlé jako pár broskví, které příliš dlouho ležely v chladničce.

Přemýšlím o dni, kdy jsem nastoupila v Rivertonu. Vidím ho v duchu zcela jasně. Uplynulé roky se smršťují a je červen 1914. Je mi opět čtrnáct: jsem naivní, neohrabaná, vyděšená a patro po patře stoupám za Nancy po vydrhnutém jilmovém schodišti. Její sukně s každým krokem zdatně zašustí a každé zašustění je dokladem mé vlastní nezkušenosti. Klopýtám za ní a rukojeť kufru se mi zarývá do prstů. Nancy zatočí na další rameno schodiště a na chvíli ji ztrácím z dohledu – vede mě jenom svištění její sukně...

Když Nancy vystoupá až nahoru, zamíří tmavou chodbou s nízkým stropem a s rázným cvaknutím podpatků se konečně zastaví před úzkými dveřmi. Otočí se a zamračí, když vidí, jak se za ní plahočím. Změří si mě přísným pohledem černých očí, stejně tmavých jako její vlasy.

„Co je s tebou?“ vyštěkne krátce, ale i tak zřetelně zazní její irský přízvuk. „Netušila jsem, že jsi tak pomalá. O tomhle se mi paní Townsendová nezmínila.“

„Nejsem pomalá. To ten kufr. Je těžký.“

„Ty s tím naděláš cavyků. Chci vidět, jaká z tebe bude služebná, když se couráš s kufrem, ve kterém je pár kousků oblečení. Snad si pan Hamilton nevšimne, až za sebou budeš tahat kobercovou metlu jako pytel mouky.“

Otevřela dveře. Malá místnost byla zřetelně cítit po bramborách, ale polovina – železná postel, prádelník a židle – měly patřit jen mně.

„Tak tohle je tvoje půlka,“ ukázala ke vzdálenější posteli. „Toto je moje strana a budu ti vděčná, když na nic nebudeš sahat.“ Ukazovákem přejela po prádelníku kolem krucifixu, bible a kartáče na vlasy. „Dlouhé prsty se tady netrpí. Teď si vybal věci, obleč si stejnokroj a přijď dolů převzít své povinnosti. Žádné loudání, a pro všechno na světě, ne abys opustila prostory pro služebnictvo. Oběd je dnes v poledne, protože přijedou pánova vnoučata. Už teď máme zpoždění s úklidem pokojů. Snad tě nebudu muset pobízet, to by mi ještě scházelo! Doufám, že nemáš ve zvyku lelkovat.“

„Ne, Nancy.“ Ještě pořád mě pálilo obvinění, že bych mohla být zlodějka.

„Uvidíme.“ Potřásla nespokojeně hlavou. „Nevím, nevím. Požádám o nové děvče, a co mi pošlou? Žádné zkušenosti, žádné reference a na první pohled nekňuba.“

„Nejsem...“

„No no,“ dupla úzkou botou. „Paní Townsendová říkala, že tvoje matka byla rychlá a schopná a že jablko nepadá daleko od stromu. Tak ukaž, že je to pravda. Od takových jako ty nebude paní trpět žádnou zahálku a já už teprve ne.“ Ještě jednou nespokojeně pohodila hlavou, otočila se na patě a zanechala mě samotnou v tmavém podkrovním pokojíku. Svist... svist... svist...

Zadržela jsem dech a poslouchala.

Když jsem se konečně ocitla o samotě se vzdychajícím domem, po špičkách jsem přistoupila ke dveřím, opatrně je zavřela a rozhlédla se po novém domově.

Moc toho tam nebylo. Pohladila jsem postel a sklonila hlavu, abych nenarazila o zkosený strop ubíhající střechy. Přes matraci byla přehozená složená šedivá přikrývka, v jednom rohu zalátaná šikovnou rukou. Malý zarámovaný obrázek na stěně představoval jediný náznak nějaké snahy po výzdobě: primitivní lovecký výjev, probodnutý jelen, jemuž z boku stříká krev. Rychle jsem odvrátila pohled od umírajícího zvířete.

Opatrně, nehlučně jsem se posadila tak, abych nepomačkala hladké prostěradlo. Pera v drátěnce zavrzala, takže jsem hned zase provinile vyskočila a tváře mi zrudly.

Úzké okno vrhalo do místnosti proužek světla, v němž se vznášel prach. Klekla jsem si na židli a vykoukla ven.

Pokoj ležel v zadní části domu a byl úplně nahoře. Měla jsem široký výhled přes růžovou zahradu, pergoly až ke kašně. Věděla jsem, že za ní leží jezero a ještě dál vesnice a domek, v němž jsem strávila prvních čtrnáct let svého života. Představila jsem si matku, jak sedí u kuchyňského okna, kde je nejlepší světlo, a hrbí se nad látáním.

Přemýšlela jsem, jak to sama zvládne. Poslední dobou se necítila nejlépe. V noci jsem slyšela, jak v posteli sténá, když ji sevře bolest v zádech. Někdy ráno měla prsty tak ztuhlé, že jsem jí je musela dát do teplé vody a třít, aby vůbec mohla zdvihnout klubko nití z košíku. Paní Rodgersová z vesnice slíbila, že se každý den zastaví, a hadrář chodil dvakrát týdně, ale stejně tam bude velmi opuštěná. Existovala pouze malá šance, že si beze mě záplatování udrží. Jak si vydělá peníze? Můj skromný plat pomůže, ale neměla jsem radši zůstat s ní?

Nicméně právě ona naléhala, abych o místo zažádala. Odmítla poslouchat moje námitky. Jenom vrtěla hlavou a opakovala, že ona to ví líp než já. Zaslechla, že na panství hledají děvče, a byla si jistá, že já jsem pro ně ta pravá. Ani slovo vysvětlení, proč si to myslí. Typická matka a její tajnosti.

„Není to daleko,“ uzavřela. „Ve volné dny se zastavíš doma a pomůžeš mi.“

Z obličeje mi zřejmě vyčetla obavy, protože mě pohladila po tváři. Nezvyklé gesto, které jsem neočekávala. Dotek její zhrublé ruky rozpíchané od jehel mě překvapil, takže jsem ucukla. „Ale no tak, holčičko. Věděla jsi, že jednou si budeš muset najít místo. Tak je to nejlepší, dobrá příležitost. Uvidíš. Ne všude jsou ochotní vzít tak mladou dívku. Lord Ashbury a lady Violet nejsou zlí. A pan Hamilton možná působí přísně, ale rozhodně je spravedlivý. A paní Townsendová také. Pracuj usilovně, buď poslušná a nebudeš mít potíže.“ Stiskla mi tvář a prsty se jí chvěly. „A Gracie? Nezapomeň, kde je tvé místo. Ať neskončíš špatně jako řada jiných.“

Slíbila jsem, že se budu řídit jejími radami, v sobotu jsem se oblékla do svátečních šatů a vyškrábala se na kopec k velkému šlechtickému sídlu na pohovor za lady Violet.

Řekla mi, že jejich domácnost je malá a tichá – tvoří ji jenom její manžel lord Ashbury, kterého většinu času zaměstnává hospodářství a kluby, a ona. Jejich dva synové, major Jonathan a pan Frederick, už jsou dospělí a mají vlastní domácnost a přátele, občas se však zastaví, takže je nepochybně uvidím, jestliže budu dobře pracovat a službu si udržím. Jelikož v Rivertonu žijí jen oni dva s manželem a nemají hospodyni, chod domácnosti spočívá ve schopných rukou pana Hamiltona a kuchařky paní Townsendové, která má na starosti vedení kuchyně. Pokud ti dva se mnou budou spokojeni, je to dostatečné doporučení, aby si mě tady nechali.

Odmlčela se a pozorně si mě prohlédla, až jsem si připadala jako myš chycená ve sklenici. Hned jsem si uvědomila všechny nedostatky – lem šatů roztřepený stálou snahou přizpůsobit jejich délku mé měnící se výšce, prošoupanou punčochu v místě, kde se mi dřela o botu, příliš dlouhý krk a odstávající uši.

Potom mrkla a usmála se: upjatým úsměvem, který proměnil její oči v ledové srpky měsíce. „Vypadáš čistě a pan Hamilton mi řekl, že umíš zašívat.“ Když jsem přikývla, vstala, přistoupila k psacímu stolu a přitom zlehka přejela rukou po okraji lehátka. „Jak se vede tvé matce?“ zeptala se, aniž se otočila. „Věděla jsi, že tady kdysi sloužila?“ Na to jsem řekla, ano, věděla, a že matka je v pořádku, děkuji za optání.

Zřejmě jsem odpověděla správně, protože potom mi nabídla patnáct liber ročně, nástup zítra, a zazvonila na Nancy, aby mě vyprovodila.

Odlepila jsem tvář od okna, otřela zadýchané místo na skle a slezla zpět na zem.

Kufr ležel na místě, kde jsem ho nechala, u Nancyiny strany postele, tak jsem ho odvlekla ke své části prádelníku. Vyhýbala jsem se pohledem krvácejícímu jelenovi, ztuhlému v předsmrtné hrůze, a vyskládala jsem si oblečení do horní zásuvky: dvě sukně, dvě blůzky a černé punčochy – matka mi nakázala, ať si je spravím, aby mi vydržely celou nastávající zimu. Potom jsem pohledem zkontrolovala dveře a s bušícím srdcem vybalila svůj tajný poklad.

Tři svazky. Zelené desky s oslíma ušima a ošoupaným zlatým nápisem. Zastrčila jsem je úplně dozadu do spodní zásuvky a pečlivě zakryla složeným šálem. Pan Hamilton se vyjádřil jasně. Svaté Písmo je přijatelné, ale jakékoli jiné čtení je s největší pravděpodobností škodlivé, proto vše je třeba předložit ke schválení nebo riskuji konfiskaci. Nebyla jsem rebel – ve skutečnosti jsem měla vštípený velice silný smysl pro povinnost –, ale život bez Holmese a Watsona jsem si představit nedokázala.

Zastrčila jsem kufr pod postel.

Na háčku vedle dveří visel stejnokroj – černé šaty, bílá zástěra a krajkový čepec. Oblékla jsem si ho a připadala si jako dítě, které se vloupalo do matčina šatníku. Šaty byly na dotek nepoddajné a límec mě škrábal v místě, kde se kdysi přizpůsobil tvaru jiného krku. Když jsem si uvázala zástěru, vylétl z ní droboučký bílý mol a našel si nový úkryt nahoře mezi trámy – moc ráda bych ho následovala.

Čepec z bílého plátna byl naškrobený tak, aby přední díl stál vepředu rovně. Musela jsem se podívat do zrcadla nad Nancyiným prádelníkem, abych se ujistila, že mi sedí správně, a uhladila si světlé vlasy za uši tak, jak mi to ukázala matka. Děvče v zrcadle, které na okamžik zachytilo můj pohled, vypadalo nesmírně vážně. Byl to podivný pocit, který je možné zažít zřídkakdy: přistihnout se v nestřeženém okamžiku, kdy je člověk prost vší vyumělkovanosti a zapomene klamat i sám sebe.

Sylvia mi donesla šálek kouřícího čaje a citronový řez. Posadila se vedle mě na železnou lavičku, krátce zalétla pohledem ke kanceláři a vylovila balíček cigaret. (Podivuhodné, jak moje zjevná potřeba čerstvého vzduchu se časově shoduje s její tajnou touhou udělat si přestávku na cigaretu.) Nabídne mi. Odmítnu jako vždycky a ona jako vždycky odpoví:

„Ve vašem věku je to pravděpodobně nejlepší. Vykouřím jednu i za vás, co říkáte?“

Sylvia dnes vypadá dobře – provedla si něco nového s vlasy – pochválím ji. Přikývne, vyfoukne proužek kouře a pohodí hlavou, až se jí culík nad ramenem zakomíhá.

„Nechala jsem si vlasy prodloužit,“ vysvětlí mi. „Už dlouho jsem to chtěla udělat a teď jsem si řekla: holka, život je moc krátký, aby člověk nevyužil každé chvilky vypadat báječně. Působí jako opravdový, nemyslíte?“

Trochu otálím s odpovědí, což si vysvětlí jako souhlas.

„To je proto, že opravdový je. Pravé vlasy. Stejné, jaké používají celebrity. Zkuste. Sáhněte si.“

„Božíčku,“ pohladím drsný culík, „skutečné vlasy.“

„Dnes už tyhle věci dovedou.“ Zamává cigaretou a všimnu si rudého kolečka, které na ní zanechal otisk jejích rtů. „Samozřejmě to něco stojí. Naštěstí jsem si našetřila na zlé časy.“ Usměje se a zčervená jako jablíčko, takže pochopím raison d’Etre její proměny. Samozřejmě vzápětí z kapsy blůzky vyčaruje fotografii.

„Anthony,“ ukazuje a celá září.

Obřadně vytahuji brýle a prohlížím si obrázek prošedivělého muže více než středního věku s knírkem. „Vypadá sympaticky.“

„Ach Grace!“ vzdychne si šťastně. „Taky že je. Párkrát jsme si zašli na čaj a mám z něj opravdu dobrý pocit. Je to skutečný gentleman. Ne jako ti ostatní budižkničemové před ním. Otevře mi vždycky dveře, donese květiny, odsune mi pokaždé židli, když někam spolu jdeme. Skutečný staromódní gentleman.“

Poslední větu nepochybně dodala kvůli mně v zajetí představy, že na staré lidi vždycky udělá dojem něco staromódního. „A čím se živí?“ zeptám se.

„Je učitel na místní základní škole. Vyučuje historii a angličtinu. Je příšerně chytrý. A nemyslí jen na sebe – dělá dobrovolníka v místním dějepisném kroužku. Je to jeho koníček, všichni ti lordi a lady, vévodové a vévodkyně. Ví skoro všechno o té vaší rodině, která žila kdesi tam v paláci na kopci a...“ Zarazí se, zašilhá směrem ke kanceláři a potom zdvihne oči v sloup. „Propána! To je sestra Ratchetová. Správně bych měla roznášet svačinu. Bertie Sinclair si určitě zase stěžoval. Přitom by udělal jen dobře, kdyby si sem tam nějakou sušenku odpustil.“ Típne cigaretu a vhodí oharek do krabičky od sirek. „No jo, hříšníci nikdy nespí. Můžu pro vás něco udělat, než se budu věnovat dalším drahouškům? Skoro jste se čaje ani nedotkla.“

Ujistím ji, že mi nic nechybí. Sylvia spěšně odchází přes trávník a boky s culíkem se jí pohupují do rytmu.

Je hezké, když se o vás někdo stará a donese vám čaj. Líbí se mi pomyšlení, že jsem si ten drobný přepych zasloužila. Bůhví že jsem se sama nanosila čaje bohatě. Občas mě pobaví představa, jak by se asi Sylvii vedlo ve službě v Rivertonu. Tichá uctivost a poslušnost vyžadované od služebné by nebyly nic pro ni. Sylvia je příliš otevřená, nedala by se zastrašit častými narážkami na to, kde je její „místo“, ani dobře míněními radami, že nemá mít přehnaná očekávání. Ne, Nancy by rozhodně v Sylvii nenašla tak tvárnou žačku, jakou jsem bývala já.

Vím, že to není spravedlivé přirovnání. Lidé se tolik změnili. Posledních sto let nás hezky semlelo. Dokonce i dnešní privilegovaná mládež nosí cynismus jako odznak, v očích jim sedí prázdný výraz a hlavou se jim honí myšlenky na věci, o nichž vlastně nechtěli nic vědět.

To je jeden z důvodů, proč jsem nikdy nemluvila o Hartfordových, o Robbiem Hunterovi ani o tom, co se mezi nimi stalo. Sice jsem párkrát byla v pokušení všechno říct, ulevit si. Ruth. Nebo ještě spíš Marcusovi. Ale vždycky jsem si uvědomila, že by nepochopili. Jak to mohlo takhle dopadnout, proč to dopadlo tak, jak to dopadlo. Nedokázala bych jim vysvětlit, o kolik je svět jiný.

Samozřejmě pokrok jsme zaznamenali i tehdy. První světová válka – Velká válka – změnila všechno, ve vyšších i nižších vrstvách. Jak nás šokovalo, když začalo po válce přicházet (a obvykle i odcházet) nové služebnictvo, všechny ty burcující řeči o miminální mzdě a dovolené. Předtím se svět zdál svým způsobem absolutní, celistvý, rozdíly srozumitelné a dané.

To první ráno, kdy jsem nastoupila v Rivertonu, si mě pan Hamilton zavolal do své komory na konci haly pro služebnictvo, kde se skláněl nad žehlením Timesů. Napřímil se a urovnal si kulaté obroučky brýlí na kořeni orlího nosu. Moje zasvěcení do „správných způsobů“ bylo natolik důležité, že paní Townsendová zcela výjimečně přerušila přípravu galantiny na slavnostní oběd, aby mohla být přítomna. Pan Hamilton si pečlivě prohlédl můj stejnokroj, a když inspekce proběhla k jeho spokojenosti, spustil přednášku o rozdílu mezi námi a jimi.

„Nikdy nezapomeň,“ začal vážně, „jaké máš štěstí, že jsi dostala příležitost sloužit v tak vznešeném domě. Ovšem se štěstím přichází odpovědnost. Tvoje chování se ve všech ohledech okamžitě vztáhne na rodinu, proto jí musíš dělat čest: je třeba uchovávat její tajemství a zasloužit si její důvěru. Nezapomeň, že pán ví vždy všechno nejlépe. Z něho a jeho rodiny si ber příklad. Služ jim neokázale..., horlivě..., s vděčností. Dobře udělaná práce je práce vykonaná nepozorovaně, takže pokud si tě nevšimnou, vedla sis dobře.“ Zdvihl zrak a zadíval se do prostoru nad mou hlavou. Obličej mu zrůžověl dojetím. „A Grace? Nikdy nezapomeň, jakou ti prokázali čest tím, že smíš sloužit v jejich domě.“

Dovedu si živě představit, co by na tohle řekla Sylvia. Rozhodně by kázání nepřijala jako já – tvář se mi stáhla vděkem a zmocnilo se mě nepojmenovatelné vzrušení při pomyšlení, že jsem ve světě vystoupila o schůdek výš.

Zavrtěla jsem se na lavičce a vtom jsem si všimla, že tady zapomněla fotografii: nového přítele, který si ji namlouvá řečmi o historii a má sběratelskou slabost pro aristokracii. Znám tyhle typy. Nalepují si do sešitků výstřižky z novin a fotografie a kreslí složité genealogické stromy rodin, do nichž nemají žádný přístup.

Možná zním pohrdlivě, ale nemyslím to tak. Zajímá mě, dokonce fascinuje, jak čas dokáže vymazat skutečné životy a zanechá po nich jen nezřetelný otisk. Krev a duch se vytratí a zůstanou pouze jména a data.

Znovu zavřu oči. Sluníčko se posunulo po obloze a hřeje mě v obličeji.

Obyvatelé Rivertonu jsou už dávno mrtví. Zatímco mě poznamenal věk, oni zůstávají věčně mladí, věčně krásní.

Ale no tak. Začínám být sentimentální a lítostivá. Protože nejsou ani mladí, ani krásní. Jsou mrtví. V hrobě. Nic. Pouhé útržky ve vzpomínkách lidí, kteří je kdysi znávali.

Ovšem ti, kteří žijí ve vzpomínkách, nezemřeli.

Poprvé jsem viděla Hannah, Emmeline a jejich bratra Davida, když probírali, jaké následky zanechá na lidské tváři lepra. Trávili v Rivertonu týden na své každoroční pravidelné letní návštěvě, ale skřípění kostí starého domu přerušoval dosud jen vzdálený smích a dusot.

Nancy trvala na tom, že jsem příliš nezkušená, abych mohla na oči lepší společnosti – byť v tomto případě jde jenom o nevyzrálé mládí – a raději mi přidělila práce, které mě od návštěvníků měly držet v bezpečné vzdálenosti. Dostala jsem na starosti dětský pokoj a ostatní služebnictvo se připravovalo na příjezd dospělých hostů, které očekávali za čtrnáct dní.

Jsou sice příliš staří, aby potřebovali dětský pokoj, mínila Nancy, a nejspíš do něj ani nezavítají, ale je to tradice, proto se prostorná místnost ve druhém patře v zadní části východního křídla musela větrat, uklízet a denně v ní vyměňovat květiny.

Dokázala bych pokoj popsat, ale obávám se, že bych nezachytila zvláštní přitažlivost, kterou pro mě měl. Čtvercová prostorná místnost působila trochu sešle, vybledle a zanedbaně. Vyvolávala v člověku pocit osamělosti, jako by ji obyvatelé opustili náhle a nečekaně. Spočívalo na ní prokletí z pradávného příběhu a spala spánkem stoleté kletby. Těžký chladný vzduch se ani nepohnul a jídelní stůl u krbu v domečku pro panenky byl prostřený pro hosty, kteří nikdy nepřijdou.

Na nástěnných tapetách, kdysi modrobíle proužkovaných, se podepsala vlhkost a čas, takže byly pokryty skvrnami, zešedly a odlupovaly se. Vybledlé obrázky z Hanse Christiana Andersena visely na jedné straně – odvážný cínový vojáček, děvčátko v červených střevíčkách, malá mořská víla naříkající nad ztracenou minulostí. Pokoj byl cítit zatuchlinou, strašícími dětmi a usazeným prachem. Žil si vlastním životem.

Po straně se vyjímal sazemi začouzený krb a kožená pohovka a v přilehlé zdi se klenula vysoká okna. Když jsem vylezla na tmavou dřevěnou lavici a vyhlédla skly zalitými v olovu, viděla jsem nádvoří, na němž na sešlých soklech spočívali na stráži dva bronzoví lvi s výhledem na panský hřbitov v údolí.

U okna odpočíval hodně ošoupaný houpací kůň – úctyhodný grošák s laskavýma černýma očima. Když jsem ho oprášila, vždy jako by mi dával najevo svou vděčnost. Vedle něj v tichém souznění stál Raverley. Černohnědý foxhound, který patřil lordu Ashburymu, když byl ještě chlapec, zemřel poté, co si zacvakl nohu do pasti. Balzamovač si dal velkou práci, aby škodu zamaskoval, ale ani sebevětší úsilí ji nemohlo skrýt. Když jsem v místnosti pracovala, vždycky jsem Raverleyho přikryla. Pokud měl přes sebe prachovku, mohla jsem předstírat, že tady není, nehledí na mě matnýma skelnýma očima a pod záplatou se mu nešklebí rozeklaná rána.

Ale navzdory tomu všemu – Raverleymu, zápachu nezadržitelného rozkladu, odchlípeným tapetám – jsem si dětský pokoj zamilovala. Každý den jsem ho podle předpokladů našla prázdný, protože děti si vyhlédly zábavu jinde v domě. Snažila jsem se pravidelné povinnosti stihnout co nejrychleji, abych si vyšetřila pár minut pro sebe. Daleko od Nancyina neustálého peskování, přísného napomínání pana Hamiltona a bodrého kamarádství, které mi prokazovalo ostatní služebnictvo a jež ve mně vzbuzovalo pocit, že se toho mám ještě hodně co učit. Zastavila jsem se a zadržela dech. Postupně jsem samotu přijala jako samozřejmost. Začala jsem pokoj považovat za svůj.

A také tam byly knihy, plno knih, víc, než kolik jsem jich kdy viděla pohromadě na jednom místě: dobrodružné, historické, pohádkové, všechny naskládané v ohromných regálech po obou stranách krbu. Odvážila jsem se jednu vytáhnout – vybrala jsem si ji jen pro její hezkou vazbu. Přejela jsem po omšelé obálce, otevřela ji a přečetla krasopisně napsané jméno: Timothy Hartford. Potom jsem zalistovala tuhými stránkami, nadechla se zatuchlého prachu a přenesla se do jiného časoprostoru.

Naučila jsem se číst ve vesnické škole a moji učitelku slečnu Rubyovou těšilo, že má tak nezvykle zanícenou žačku. Začala mi tedy půjčovat knihy z vlastní sbírky: Jane Eyrová, Frankenstein, Otrantský zámek. Když jsem je vracela, probíraly jsme vzájemně naše oblíbené pasáže. Právě slečna Rubyová navrhla, abych se také stala učitelkou. Matku však nápad nenadchl. Poznamenala, že je od slečny Rubyové hezké, když mě krmí tak vznešenými představami, ale fantazírování nám chleba ani máslo nekoupí. Nedlouho poté mě poslala nahoru na kopec do Rivertonu, k Nancy, panu Hamiltonovi a do dětského pokoje...

A na čas byl dětský pokoj jenom můj stejně jako knihy.

Avšak potom se snesla mlha a dalo se do deště. Když jsem zase jednou pospíchala chodbou, v duchu u dětské ilustrované encyklopedie, kterou jsem objevila předchozí den, před místností jsem se zarazila. Zevnitř se ozývaly hlasy.

To je jen vítr, přesvědčovala jsem se. Rozléhá se všude po domě. Iluze. Ale když jsem pootevřela dveře, čekal mě šok. Uvnitř byli lidé. Mladí lidé, kteří se do kouzelného pokoje dokonale hodili.

A v tom jediném okamžiku, bez jakýchkoli příprav či obřadností, jsem místnost ztratila. Už mi nepatřila. Nerozhodně jsem se zastavila a nebyla jsem si jistá, jestli mám splnit své povinnosti, nebo se vrátit později. Znovu jsem nakoukla dovnitř a jejich smích mě přivedl do rozpaků. Stejně jako jejich sebevědomé uhlazené hlasy. Lesklé vlasy a zářivé mašle.

Nakonec za mě rozhodly květiny. Uvadaly ve váze na krbové římse. Okvětní lístky v noci opadaly a nyní ležely kolem jako němá výčitka. Nemohla jsem riskovat, že je Nancy uvidí; měla v mých povinnostech jasno. Dala mi zřetelně najevo, že pokud něco zanedbám a budu se protivit svým nadřízeným, poví to matce.

Připomněla jsem si instrukce pana Hamiltona, přitiskla jsem si kartáč a prachovku k prsům a po špičkách jsem se proplížila ke krbu. Snažila jsem se být neviditelná. Nemusela jsem si dělat starosti. Byli zvyklí sdílet svůj domov s armádou neviditelných. Ignorovali mě, zatímco já předstírala, že si nevšímám jich.

Dvě dívky a chlapec: nejmladší holčička kolem deseti, nejstarší chlapec ani ne sedmnáct. Všichni měli výrazné ashburyovské zbarvení – zlaté vlasy a jasné, světlemodré oči barvy cejlonských safírů – dědictví po matce lorda Ashburyho, která pocházela z Dánska a provdala se z lásky (říkala Nancy), proto ji vydědili a nedostala věno. (Nicméně naposledy se smála ona, povídala Nancy, bratr jejího manžela totiž zemřel a ona se stala lady Ashburyovou, šlechtičnou Britského impéria.)

Vyšší z dívek stála uprostřed místnosti, máchala štůskem papírů a přitom líčila příjemnosti, jimiž se vyznačuje nemoc zvaná lepra. Mladší dívka seděla na zemi se zkříženýma nohama, ruku měla nepřítomně přehozenou přes Raverleyho krk a pozorovala sestru vykulenýma modrýma očima. Udivilo mě a trochu vyděsilo, když jsem si všimla, že Raverleyho vytáhli z jeho kouta, takže si teď užíval řídké chvíle pozornosti. Chlapec klečel na lavici u okna a zíral do venkovní mlhy směrem k hřbitovu.

„A potom se otočíš obličejem k divákům, Emmeline, a tvář budeš mít úplně skvrnitou,“ zakončila vyšší dívka s gustem.

„Nechápu, proč bych zrovna já měla dostat lepru,“ bránila se Emmeline.

„Stěžuj si u Boha,“ namítla Hannah. „Ten to napsal.“

„Ale proč musím hrát Miriam? Nemohla bych vzít jinou roli?“

„Jiné role tam nejsou,“ odbyla ji Hannah. „David musí být Áron, protože je nejvyšší, a já hraji Boha.“

„Nemohu být Bůh?“

„Jistěže ne. Myslela jsem, že chceš hrát hlavní roli.“

„Chci,“ přitakala Emmeline. „Ano.“

„Takže je to jasné. Bůh se na jevišti vůbec neobjeví,“ pokračovala Hannah. „Musím své repliky číst za oponou.“

„Mohla bych hrát Mojžíše,“ naléhala Emmeline. „Roli Miriam by mohl hrát Raverley.“

„Mojžíše hrát nebudeš,“ nedala se zviklat Hannah. „Potřebujeme skutečnou Miriam. Je mnohem důležitější než Mojžíš. Ten řekne jenom jednu větu. Proto ho zastoupí Raverley. Mohu jeho repliku odříkat ze zákulisí – nebo bych mohla Mojžíše úplně vyškrtnout.“

„Třeba bychom mohli hrát jinou část,“ nevzdávala se Emmeline. „Tu s Panenkou Marií a Ježíškem.“

Hannah zhnuseně zamručela.

Zkoušeli scénku. Komorník Alfred mi vyprávěl, že se o víkendu na bankovní prázdniny chystá rodinná besídka.

Byla to tradice – někteří členové rodiny zpívali, jiní recitovali poezii, děti vždycky zinscenovali hru z babiččiny oblíbené knihy.

„Tuhle scénu jsme si vybrali, protože je důležitá,“ pokračovala Hannah.

„Ty jsi ji vybrala, protože je důležitá,“ opravila ji Emmeline.

„Přesně tak,“ přikývla Hannah. „Je o otci, který synům a dcerám měří jiným metrem.“

„Mně to připadá rozumné,“ řekl David pobaveně. Hannah si ho nevšímala. „Miriam i Áron se provinili stejnou věcí: kritizovali bratra kvůli jeho nevěstě...“

„A co říkali?“ vyzvídala Emmeline.

„To není podstatné, prostě jenom...“

„Říkali neslušné věci?“

„Ne, na tom nesejde. Hlavní věc je, že Bůh rozhodne, aby Miriam stihlo malomocenství, kdežto Árona jenom pokárá. Připadá ti to spravedlivé, Emme?“

„Nevzal si Mojžíš černošku?“ vedla Emmeline dál svou. Hannah popuzeně potřásla hlavou. Dělávala to často.

Bouřlivá energie čišela z každého pohybu její vytáhlé postavy a často ústila ve frustraci. Emmeline si na druhou stranu pěstovala vypočítavý postoj živé panenky. Jejich rysy – rovný nos, pár sytě modrých očí, hezká ústa – se při individuálním posouzení podobaly, ale zasazené v konkrétní tváři tvořily jedinečné celky. Hannah propůjčovaly vzhled pohádkové královny víl – vášnivý, záhadný, naléhavý –, z Emmeline vyzařovala mnohem srozumitelnější krása. Ačkoliv byla stále ještě dítě, něco ve způsobu, jak špulila rty, mi připomínalo módní fotografii, která jednou vypadla z kapsy podomnímu obchodníkovi.

„No? Vzal, viď?“ naléhala Emmeline.

„Ano, Emme,“ zasmál se David. „Mojžíš si vzal Habešanku. Hannah je jenom zklamaná, že nesdílíme její vášeň pro sufražetky.“

„Hannah! David to tak nemyslel. Ty nejsi sufražetka, že ne?“

„Samozřejmě že ano,“ odvětila Hannah. „A ty také.“

Emmeline ztišila hlas. „Ví o tom tatínek? Bude se moc zlobit.“

„Pff,“ odmávla její obavy Hannah. „Tatínek je zlatíčko.“

„Spíš je ze železa.“ Emmeline se zachvěl ret. „Prosím, Hannah, nedráždi ho.“

„Nedělal bych si starosti, Emme,“ chlácholil ji David.

„Sufražetky jsou teď v módě.“

Emmeline se zatvářila pochybovačně. „Fanny se o nich nezmínila.“

„Na debutantský ples si každý, kdo ve společnosti něco znamená, oblékne pánský oblek,“ tvrdil David.

Emmeline vykulila oči.

Poslouchala jsem ukrytá za policemi a přemýšlela, co to asi znamená. Nevěděla jsem přesně, co je sufražetka, ale měla jsem nejasnou představu, že jde nejspíš o nějakou nemoc podobnou té, jakou si tehdy ve vesnici uhnala paní Nammersmithová, když si na velikonoční průvod sundala korzet a manžel ji musel odvézt do Londýna do nemocnice.

„Nemusíš si z nás tak protivně utahovat,“ ohradila se Hannah. „Jenom proto, že tatínek je nespravedlivý a nedovolí Emmeline ani mně chodit do školy, neznamená, že z nás musíš při každé příležitosti dělat úplné hlupáky.“

„Ani se nemusím snažit,“ opáčil David, posadil se na krabici s hračkami a odhodil si kadeř z očí. Zadržela jsem dech: byl krásný a zlatovlasý jako jeho sestry. „Mimochodem není celkem o co stát. Škola se hodně přeceňuje.“

„Opravdu?“ Hannah podezřívavě nakrabatila obočí. „Obvykle mi s velkou chutí vykládáš, o co všechno jsem přišla. Proč ta náhlá změna?“ Vykulila oči – dva ledově modré úplňky. V hlase jí zaznělo vzrušení. „Neříkej mi, že jsi provedl něco hrozného a vyhodili tě!“

„Jistě že ne,“ odpověděl David rychle. „Jenom si myslím, že v životě existují podstatnější věci než vědomosti z knih.

Můj přítel Hunter říká, že nejlepší vzdělání poskytuje sám život...“

„Hunter?“

„Právě do Etonu nastoupil. Jeho otec je jakýsi vědec. Zřejmě objevil něco nesmírně důležitého, proto z něj král udělal markýze, ale je trochu praštěný. Robert také, aspoň podle ostatních kluků, ale já myslím, že je prima.“

„No,“ zamyslela se Hannah, „tvůj praštěný Robert Hunter si může dovolit ten přepych pohrdat svým vzděláním, ale jak se mám stát váženou dramatičkou, když tatínek mě stále udržuje v nevědomosti?“ Hannah si zklamaně povzdechla. „Kéž bych byla chlapec!“

„Já bych do školy chodit nechtěla,“ ozvala se Emmeline.

„A už vůbec nechci být chlapec. Žádné šaty, nudné klobouky a pořád totéž povídání o sportu a politice.“

„Mně by se líbilo mluvit o politice,“ namítla Hannah. Rozčilením si rozcuchala pečlivě upravené lokýnky. „Nejprve bych přiměla Herberta Asquithe, aby dal ženám hlasovací právo. Dokonce i mladým.“

David se usmál. „Byla bys první britská premiérka píšící divadelní hry.“

„Jistě,“ odpověděla Hannah.

„Myslela jsem, že budeš archeoložka,“ namítla Emmeline. „Jako Gertrude Bellová.“

„Politička, archeoložka. Mohu být oboje. Vždyť žijeme ve dvacátém století.“ Zamračila se. „Jenom kdyby mi tatínek dovolil řádně vystudovat.“

„Vždyť znáš jeho názor na dívčí vzdělání,“ řekl David. Emmeline odrecitovala mnohokrát opakovanou frázi: „Šikmá plocha k ženskému hlasovacímu právu.“ A dodala:

„Kromě toho táta věří, že slečna Princeová nám poskytne veškeré vzdělání, které potřebujeme.“

„Jemu se to říká. Doufá, že nás promění v nudné manželky nudných mužů, naučíme se mluvit přijatelně francouzsky, hrát přijatelně na klavír a zdvořile prohrávat v bridži. Nebudeme tak působit žádné potíže.“

„Tatínek věří, že nikdo nemá rád ženy, kterým to příliš myslí,“ citovala zase Emmeline.

David se zatvářil otráveně. „Jako ta Kanaďanka, která ho svými řečmi o politice zahnala ze zlatých dolů zpět domů. Udělala nám medvědí službu.“

„Nechci, aby mě měl každý rád.“ Hannah vzdorovitě vystrčila bradu. „Kdyby se nenašel jediný člověk, který by mě neměl rád, považovala bych to za prohru.“

„V tom případě se nemusíš bát,“ usmíval se David. „Mám z ověřeného zdroje, že řada našich přátel tě nemá ráda.“

Hannah se zamračila, ale mimoděk jí zacukaly koutky a musela se smát. „Dnes mě ale rozhodně nepřinutí, abych se podílela na té její uslzené hodině. Už mě unavuje recitovat Lady ze Shalottu, zatímco posmrkává do kapesníku.“

„Pláče nad vlastní ztracenou láskou,“ povzdechla si Emmeline.

Hannah protočila panenky.

„Je to pravda!“ bránila se Emmeline. „Slyšela jsem babičku, jak to říká lady Clem. Než slečna Princeová nastoupila u nás, byla zasnoubená a měla se vdávat.“

„Zřejmě přišel k rozumu,“ odsekla Hannah.

„Místo ní si vzal její sestru,“ dopověděla Emmeline.

To Hannah umlčelo, ale jenom krátce. „Měla ho žalovat za porušení slibu.“

„Právě to říkala i lady Clem – a ještě horší věci –, ale babička odpověděla, že mu slečna Princeová nechtěla dělat potíže.“

„Potom je hloupá,“ mínila Hannah. „A je jí bez něj lépe.“

„Jak romantické,“ vmísil se David jízlivě do rozhovoru.

„Ta ubohá dáma je beznadějně zamilovaná do muže, kterého nemůže dostat, a ty jí vyčítáš, že vás nechá číst smutnou poezii. Krutosti, tvé jméno je Hannah.“

Hannah se zatvářila vzdorovitě. „Nejsem krutá, jenom praktická. Romantické city nutí lidi ztrácet hlavu a dělat pošetilé věci.“

David se usmíval: pobaveným úsměvem staršího bratra, který ví své.

„Je to pravda,“ nedala se Hannah. „Slečna Princeová by udělala lépe, kdyby přestala truchlit a začala svou i naši hlavu plnit zajímavými věcmi. Je jich celá řada, například stavba pyramid, ztracená Atlantida, dobrodružství Vikingů...“

Emmeline zívla a David zdvihl ruce, jako že se vzdává.

„A stejně,“ zamračila se Hannah a vzala do ruky opět svoje papíry, „jenom ztrácíme čas. Začneme od místa, kde Miriam dostane lepru.“

„Už jsme to zkoušeli stokrát,“ stěžovala si Emmeline. „Nemůžeme dělat něco jiného?“

„Třeba co?“

Emmeline pokrčila nejistě rameny. „Nevím.“ Podívala se z Hannah na Davida. „Nemohli bychom hrát Hru?“

Ne. Tehdy pro mě neexistovala Hra. Byla jen hra. Jakákoli. Co mě se týkalo, mohla mít Emmeline na mysli conkers, drápky nebo kuličky, víc jsem tehdy neznala. Teprve za čas se mi Hra vryla tiskacími písmeny do paměti a to slovo jsem si spojila s nepředstavitelnými tajemstvími, fantaziemi a dobrodružstvími. Ono nudné pošmourné dopoledne, kdy déšť v dětském pokoji bubnoval do okenních tabulí, jsem tomu téměř nevěnovala pozornost.

Schovaná za křeslem jsem zametala uschlé opadané okvětní lístky a představovala si, jaké by bylo mít sourozence. Vždycky jsem si někoho přála. Jednou jsem se zeptala matky, jestli bych nemohla dostat sestřičku, s kterou bych si mohla povídat, vymýšlet si darebnosti, špitat a snít. Matka se zasmála, ale ne příliš radostně, a potom prohlásila, že nemá v úmyslu dopustit se téže chyby dvakrát.

Jaké asi je, přemítala jsem, když člověk někam patří a čelí světu jako člen stmelené skupiny spojenců? Jak jsem tak nad tím přemýšlela, nepřítomně jsem oprášila křeslo a vtom se pod mou prachovkou něco pohnulo. Deka se zatřepotala a ženský hlas zaskřehotal: „Cože? Co se stalo? Hannah? Davide?“

Byla stará jako sám věk. Prastará žena zabořená do polštářů, takže ji vůbec nebylo vidět. Tak tohle je nepochybně chůva Brownová. Mluvilo se o ní pouze šeptem a s úctou, jak v zámku, tak podzámčí: vychovávala samotného lorda Ashburyho, když byl ještě malý chlapec, tudíž patřila k inventáři stejně jako sídlo.

Ztuhla jsem, prachovku v ruce, přimrazená na místě třemi páry blankytně modrých očí.

Stařenka opět zavolala: „Hannah? Co se děje?“

„Nic, chůvo Brownová,“ našla Hannah konečně řeč. „Jenom jsme zkoušeli představení. Trochu ztišíme.“

„Dejte pozor, ať Raverleyho moc nerozdovádíte. Je divoký, když musí být tak dlouho v místnosti,“ zašveholila chůva Brownová.

„Jistě, dáme.“ V Hannině hlase zazněla laskavost, která doplňovala její prudkou povahu. „Postaráme se, aby nezlobil.“ Přistoupila blíž a křehkou postavičku zase zabalila do deky. „Tak, a je to. Teď si hezky odpočiňte.“

„Možná na chviličku,“ odpověděla chůva Brownová ospale. Zavřela oči a za okamžik už znovu pravidelně a zhluboka oddechovala.

Ani jsem nedutala a čekala jsem, až někdo z nich promluví. Stále si mě upřeně prohlíželi. Čas se vlekl a už jsem si představovala, jak mě táhnou před Nancy, nebo ještě hůř před pana Hamiltona, jemuž budu muset vysvětlovat, proč jsem oprášila chůvu Brownovou, a potom mě vyženou a pošlou domů bez doporučení k matce, pro kterou to bude hrozné zklamání...

Ale nekárali mě, nemračili se ani nezlobili. Udělali něco zcela nečekaného. Jako na povel se dali do rozpustilého smíchu a prohýbali se, až se za břicho popadali.

Stála jsem tam, pozorovala je a čekala, co bude dál. Jejich reakce mě znepokojila víc než předchozí ticho. Trochu se mi začal třást spodní ret.

Konečně se starší dívka natolik uklidnila, aby mohla mluvit. „Já jsem Hannah,“ představila se a utřela si oči. „Už se známe?“

Přestala jsem tajit dech a udělala pukrle. „Ne, paní,“ zamumlala jsem zajíkavě. „Jmenuji se Grace.“

Emmeline se zahihňala: „Hannah není paní. Je jenom slečna.“

Znovu jsem se sklopeným pohledem vysekla úklonu.

„Jmenuji se Grace, slečno.“

„Připadáš mi povědomá,“ poznamenala Hannah. „Víš jistě, že jsi tady nebyla už na Velikonoce?“

„Vím, slečno. Právě jsem nastoupila. Teď jsem tu měsíc.“

„Vypadáš na služku dost mladá,“ podotkla Emmeline.

„Je mi čtrnáct, slečno.“

„Náhoda,“ ozvala se Hannah. „Stejně jako mně. Emmeline je deset a David je už prakticky stařec – je mu šestnáct.“ David poprvé promluvil: „A vždycky ometáš spící lidi, Grace?“ Po jeho slovech Emmeline znovu vypískla smíchy.

„To ne. Ne, pane. Jenom dnes, pane.“

„Škoda,“ mínil David. „Nebylo by špatné, kdyby se člověk už nikdy nemusel umývat.“

Byla jsem zdrcená a tváře mi hořely. Nikdy jsem skutečného šlechtice nepotkala. Ne v mém věku a ne takového, při jehož řečech o umývání se mi třepotalo srdce v hrudi. Podivné. Jsem už stará, ale když pomyslím na Davida, dozvuk dávných citů se mi vrací se stejnou silou. Takže ještě nejsem úplně mrtvá.

„Nevšímej si ho,“ radila mi Hannah. „Myslí si, že je neodolatelný.“

„Ano, slečno.“

Podívala se na mě zamyšleně, jako kdyby chtěla ještě něco dodat. Ale než se rozhodla, na schodech se ozvaly rychlé kroky a blížily se chodbou. Klip, klap, klip, klap...

Emmeline utíkala ke dveřím a podívala se klíčovou dírkou.

„To je slečna Princeová,“ podívala se na Hannah. „Jde přímo sem.“

„Rychle!“ zašeptala Hannah odhodlaně. „Nebo nás Tennyson zahubí.“

Ozvalo se rychlé cupotání a šustění sukní, a než jsem pochopila, co se děje, všichni tři zmizeli. Vzápětí se dveře rozlétly a dovnitř vnikl mrazivý sychravý vzduch. Na prahu stála vzpřímená postava.

Slečna Princeová se rozhlédla po místnosti a potom upřela zrak na mě. „Ty – viděla jsi děti? Mají zpoždění na výuku. Čekám v knihovně už deset minut.“

Neměla jsem ve zvyku lhát a netuším, co mě k tomu tehdy vedlo. Ale když tam tak slečna Princeová stála a hleděla na mě skrz skla svých brýlí, dvakrát jsem se nerozmýšlela.

„Ne, slečno Princeová. Neviděla.“

„Skutečně?“

„Ano, slečno.“

Zadívala se mi do očí. „Byla jsem si jistá, že tady slyším hlasy.“

„To jsem byla já, slečno. Zpívala jsem si.“

„Zpívala?“

„Ano, slečno.“

Rozhostilo se nekonečné ticho, potom slečna Princeová třikrát poklepala ukazovátkem o svou otevřenou dlaň, vstoupila do místnosti a zvolna ji začala obcházet. Klip... klap... klip... klap...

Došla až k domečku pro panenky a vtom jsem si všimla, že tam vykukuje Emmelinina barevná mašle. Polkla jsem.

„Já... vlastně jsem je předtím viděla, slečno. Teď si vzpomínám. Z okna. U staré kůlny na čluny. Dole u jezera.“

„Dole u jezera,“ opakovala slečna Princeová. Přistoupila k francouzskému oknu a chvíli se dívala do mlhy, která se jí bíle odrážela v obličeji. „Kde vrby bělavé i osiky se chvějí, zlehka v soumraku se třepotají.“

Tennysona jsem tehdy neznala, proto jsem si myslela, že jenom malebně popisuje jezírko. „Ano, slečno.“

Za okamžik se otočila. „Požádám tedy zahradníka, aby je přivedl. Jakže se jmenuje?“

„Dudley, slečno.“

„Požádám tedy Dudleyho, aby je přivedl. Nesmíme zapomínat, že dochvilnost je vlastností králů.“

„Ne, nesmíme, slečno,“ odpověděla jsem a udělala pukrle.

Slečna Princeová se za odměřeného klapotu podpatků odebrala ke dveřím a zavřela za sebou.

Děti se vynořily jako kouzlem zpoza přehozů, domečku pro panenky a závěsů.

Hannah se na mě usmála, ale už jsem se tam nezdržovala. Nechápala jsem, jak jsem to mohla udělat. Proč jsem vlastně lhala. Byla jsem zmatená, zahanbená a zároveň vzrušená.

Uklonila jsem se a pospíchala ven. Tváře jsem měla v jednom ohni, utíkala jsem po chodbě a přála si být co nejdříve zase v bezpečí prostor vyhrazených pro služebnictvo, daleko od těch cizinců, exotických dětí, které působily tak dospěle, a podivných citů, které ve mně probouzely.

Čekání na besídku

Když jsem utíkala po schodech dolů do ztemnělé haly pro služebnictvo, už jsem slyšela, jak mě Nancy volá. Dole jsem se zastavila, abych si zvykla na šero, a potom jsem pospíchala do kuchyně. Na obrovských kamnech v měděném hrnci bublala voda a vzduch byl prosycený slanou vůní vařené šunky. Katie, pomocnice v kuchyni, stála u dřezu, drhla pánve a nepřítomně hleděla na zamžené okno. Paní Townsendová se šla po obědě natáhnout, než paní zazvoní pro čaj. Nancy jsem našla u stolu v kuchyni, obklopenou vázami, svícny, tácy a poháry.

„Konečně! Tady jsi.“ Zamračila se, až se jí oči zúžily do dvou tmavých štěrbin. „Už jsem tě chtěla jít hledat.“ Ukázala na protější židli. „No tak, holka. Nestůj tady. Vezmi si utěrku a pomoz mi s cíděním.“

Posadila jsem se a vybrala si buclatý džbánek na mléko, který neviděl denní světlo od loňského léta. Leštila jsem skvrny, ale v duchu jsem se vrátila do dětského pokoje. Představovala jsem si, jak se tam spolu smějí, dobírají si jeden druhého a hrají si. Připadalo mi, jako kdybych otevřela překrásnou knihu vytištěnou na křídovém papíře a začetla se do magického příběhu, ale vzápětí ji musela odložit. Vidíte? Už tenkrát jsem podlehla kouzlu Hartfordových dětí.

„Opatrně,“ zarazila mě Nancy a vykroutila mi hadřík z ruky. „To je parádní stříbro jeho lordstva. Můžeš být ráda, že pan Hamilton nevidí, jak to drhneš.“ Zdvihla svou vázu a začala ji třít systematickými krouživými pohyby. „Tak. Vidíš, jak to dělám? Zlehka. Všechno jedním směrem.“

Přikývla jsem a znovu jsem se dala do cídění džbánku.

Hlavou se mi honilo plno otázek o Hartfordových a byla jsem přesvědčená, že Nancy na ně zná odpověď. Ale zdráhala jsem se ptát. Měla mě ve své moci, a kdyby zjistila, že cítím něco víc než povolené uspokojení z dobře odvedeného díla, v budoucnu by mi uložila práci, která by mě zavedla daleko od dětského pokoje.

Avšak podobně jako milenec přikládá běžným tretkám zvláštní význam i já jsem dychtila po útržcích informací, které by mi o panstvu něco prozradily. Vzpomněla jsem si na své knihy, uschované v úkrytu podkrovní místnosti, a na to, jak Sherlock Holmes důvtipným sledem otázek vždy vytáhne z lidí vše potřebné. Nadechla jsem se. „Nancy...?“

„Hmm?“

„Jak vypadá syn lorda Ashburyho?“

Zablýskla černýma očima. „Major Jonathan? No, je pohledný...“

„Ne,“ přerušila jsem ji, „nemyslím majora Jonathana.“ O něm už jsem věděla. Člověk nemohl strávit v Rivertonu ani den, aby neslyšel o nejstarším synu lorda Ashburyho, posledním v dlouhé linii Hartfordových mužských dědiců, který studoval v Etonu a potom v Sandhurstu. Jeho portrét visel nad hlavním schodištěm hned vedle otcova (na konci dlouhé řady dalších předků po meči) a shlížel do haly: vzpřímená postava, blýskavé medaile, ledové modré oči. Major byl chloubou Rivertonu jak nahoře, tak dole mezi služebnictvem. Hrdina z búrské války. Příští lord Ashbury.

Ne. Myslela jsem Fredericka, o němž v dětském pokoji mluvili jako o „tatínkovi“ a který v nich podle všeho vzbuzoval směsici náklonnosti a zbožné úcty. Druhého syna lorda Ashburyho. Stačilo vyslovit jeho jméno a přítelkyně lady Violet láskyplně potřásaly hlavami, zatímco jeho lordstvo si něco mumlalo do sklenky sherry.

Nancy otevřela ústa a vzápětí je zase zaklapla jako ryba, kterou bouře vyhodila z jezera na břeh. „Kdo se moc ptá, moc se dozví,“ usadila mě a zdvihla vázu proti světlu, aby ji zkontrolovala.

Doleštila jsem džbánek a vzala si tác. Tak to s Nancy chodilo pořád. Byla náladová, někdy se bez pobízení rozvykládala, jindy nepochopitelně tajnůstkařila.

Než hodiny na zdi odtikaly pět minut, zase změkla. „Nejspíš jsi zaslechla řeči některého z komorníků, že? Určitě Alfreda. Komorníci co neví, nepoví.“ Vzala si novou vázu a vrhla na mě podezíravý pohled. „Tvoje matka ti o panstvu nikdy nevyprávěla?“

Zavrtěla jsem hlavou a Nancy nevěřícně povytáhla tenké obočí, jako kdyby nedokázala pochopit, jak někdo může vůbec najít jiné téma k hovoru než rivertonskou rodinu.

Ve skutečnosti se matka doma o své práci nezmínila nikdy. Když jsem byla mladší, vyzvídala jsem a snažila se z ní vymámit příběhy o pohádkovém šlechtickém sídle na kopci. Ve vesnici jich kolovalo víc než dost a toužila jsem přijít se svou vlastní troškou do mlýna a pochlubit se před ostatními dětmi. Ale matka vždycky jenom zavrtěla hlavou a připomněla mi, že kdo je moc zvědavý, bude brzo starý.

Konečně se Nancy rozpovídala. „Pan Frederick..., kde bych měla začít?“ Znovu se dala do cídění a potom si povzdechla. „Není to špatný člověk. Samozřejmě je jiný než jeho bratr, to rozhodně, nebyl stvořený pro hrdinské činy, ale zlý není. Po pravdě řečeno tady dole ho většinou máme všichni rádi. Paní Townsendová si ho pamatuje jako zlobivého kluka, pořád něco vymýšlel a tropil. Ke služebnictvu se ale vždycky choval hezky.“

„Je pravda, že pracoval jako zlatokop?“ Takové vzrušující zaměstnání. K Hartfordovým dětem se zajímavý otec hodil. Můj byl pro mě naopak zdrojem ustavičného zklamání: přízrak bez tváře, který zmizel v nenávratnu ještě před mým narozením a zhmotňoval se pouze při výměnách názorů pronášených vášnivým šepotem, které se odehrávaly mezi matkou a její sestrou.

„Jen krátce,“ odpověděla Nancy. „Vyzkoušel toho už tolik, až jsem ztratila přehled. Náš pan Frederick není z těch, kteří se rychle usadí. Neumí se přizpůsobit. Nejprve založil čajovou plantáž na Cejlonu, pak se vydal do Kanady jako prospektor. Potom se rozhodl, že udělá štěstí jako tiskař novin. A teď se vrhl na motorová vozidla, bůh suď.“

„Takže prodává automobily?“

„Vyrábí je, nebo spíš ti, kdo pro něj pracují. Koupil si továrnu za Ipswichem.“

„Takže bydlí s rodinou v Ipswichi?“ snažila jsem se nasměrovat konverzaci na děti.

Nancy mi návnadu nespolkla: sledovala tok vlastních myšlenek. „S trochou štěstí snad udělá díru do světa. Nebesa vědí, že jeho lordstvo návrat vložených investic potěší.“

Nechápala jsem, o čem mluví. Než jsem se stačila zeptat, pokračovala: „Koneckonců ho brzy uvidíš. Přijíždí v úterý spolu s majorem a lady Jemimou.“ Na rtech se jí objevil úsměv – spíš projev uznání než radosti. „Rodina se vždycky schází na svatojánskou večeři.“

„Ale Nancy,“ konečně jsem mohla vyslovit to, co mě trápilo celý týden, „vždyť je srpen. A svatojánské svátky jsou přece v červnu.“

Podívala se na mě, jako kdybych právě prohlásila, že vejce jsou hranatá. „Jistěže je srpen. Copak ses pomátla? Svatojánská večeře se bude jako vždy konat o víkendu, na který připadají bankovní prázdniny. Dej si pozor, aby pan Hamilton neslyšel, jak pořád odmlouváš nadřízeným.“

Přikrčila jsem se.

„Oslavy jsou poslední dobou skromnější – už dlouho jsme neměli svatojánský ples –, ale nikoho z rodiny by ani nenapadlo zmeškat večeři. Je to tradice podobně jako další sváteční události.“

„Například besídka,“ odvážila jsem se poznamenat se sklopenýma očima.

„Aha,“ zavětřila Nancy. „Takže někdo si pustil pusu na špacír?“

Nevšímala jsem si její rozmrzelosti. Nancy nesnášela, když někdo klevetil místo ní. „Alfred říkal, že služebnictvo dostalo pozvánku na besídku,“ vysvětlila jsem.

„Komorníci!“ vrtěla povýšeně hlavou. „Pokud chceš znát skutečnou pravdu, nikdy neposlouchej komorníky. Pozvánku, to tak! Služebnictvo dostalo svolení jít se podívat a to je od pána velká laskavost, to se musí nechat. Ví, jak moc pro nás tady dole panstvo znamená, jak nás těší vidět děti vyrůstat.“ Obrátila pozornost zpět k váze, kterou právě držela v klíně. Zatajila jsem dech a v duchu ji pobízela, aby vykládala dál. Po chvíli, která trvala celou věčnost, mě opravdu vyslyšela. „Letos to bude počtvrté, kdy pořádají představení. Od doby, kdy bylo slečně Hannah deset a vzala si do hlavy, že bude divadelní ředitelkou.“ Nancy kývla.

„Ano, slečna Hannah je charakter. Ona a její otec jsou si moc podobní.“

„V čem?“ vyptávala jsem se.

Nancy se zamyslela. „Skrývá se v nich neklid, mají toulavé boty,“ prohlásila nakonec. „Oba jsou pohotoví, překypují podivuhodnými nápady a oba jsou tvrdohlaví.“ Mluvila zřetelně a s důrazem na každém slově, jako kdyby mě varovala, že zmiňované rysy jsou sice vhodné pro ty nahoře, ale u podobných, jako jsem já, se nebudou tolerovat.