Přeložila Dana Stuchlá

JUST HAVEN’T MET YOU YET

Copyright © Sophie Cousens, 2021

First published as Just Haven’t Met You Yet in 2021 by Arrow, an imprint of Cornerstone. Cornerstone is part of the Penguin Random House group of companies.

All rights reserved.

Translation © Dana Stuchlá, 2023

ISBN 978-80-249-5231-4

Obsah

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

Kapitola 27

Kapitola 28

Kapitola 29

Kapitola 30

Kapitola 31

Kapitola 32

Kapitola 33

Epilog

P O D Ě K O V Á N Í

Pro Natalii, výjimečnou přítelkyni a báječného člověka

Celý svět je pro mě rozdělen na dvě části, na tu, v níž je ona a kde je všechno štěstí, naděje, světlo, a na tu druhou, kde ona není, a tam je tma a odmítnutí…

Lev Nikolajevič Tolstoj, Vojna a mír

Kapitola 1

„Můžeme začít?“ ptám se dvojice na pohovce. „Prostě mi vyprávějte svůj příběh, co nejpřirozeněji. A myslete na to, ať se díváte spíš na mě než do kamery.“

Sian a Paul se oba usmějí a přikývnou. Ona je rusovláska s pečlivým make-upem. On typ kulturisty s tak výraznou čelistí, že by se hodil do marvelovských komiksů. Zatímco kameraman Dylan provádí poslední úpravy osvětlení, Paul něco šeptá Sian do ucha a něžně ji hřbetem ruky pohladí na koleni. V tomhle malém studiu jsem tak blízko, že vidím, jak jí na noze naskočí husí kůže. Kdy naposledy naskočila husí kůže po doteku jiné osoby mně? No vážně, kdy? Skutečně si nejsem schopna vzpomenout, pokud tedy nepočítáte, jak do mě před dvěma týdny v supermarketu u mrazáků vrazil kdosi s mraženým kuřetem v ruce.

„Můžeme,“ oznámí Dylan. Světýlko na kameře přestane blikat a svítí červeně.

„Takže, Paule a Sian, povězte mi – jak jste se seznámili?“ položím otázku, jakou začínám všechny tyhle rozhovory.

„No, je to trochu trapné,“ ujme se slova Sian a přitiskne si konečky prstů ke rtům jako nějaká spoře oděná kráska na plakátech v padesátých letech. „Trestuhodně jsem se opila na kamarádčině rozlučce se svobodou, a když jsem se v časných ranních hodinách vrátila do svého bytu, dostala jsem ten hloupý nápad, že si udělám v troubě popcorn. Pochopitelně jsem na něj úplně zapomněla a vytuhla v posteli.“

„Volali nám z bytu naproti v ulici, že někomu hoří kuchyň,“ naváže Paul. „Jsem hasič, víte.“

„Myslím, že je to jasné, zlato.“ Sian se usměje a oběma rukama ukáže na jeho hasičskou uniformu, kterou si na mé přání na rozhovor oblékl. Nechápu, že se pod všemi těmi vrstvami neuvaří zaživa. Studio je mrňavé, bez oken, jen s jednou kamerou, pár světly, naší charakteristickou červenou pohovkou a logem Milostný život na stěně za ní. Světla místnost rychle rozpálí, ale Paul se Sian stále vypadají jako Barbie, kterou právě vybalili z krabice, a Action Man. Možná jsem to jen já, komu tu je horko a je vynervovaný.

„Já jsem o ničem nevěděla,“ směje se Sian.

„Musel jsem vykopnout dveře, uhasit oheň a zachránit milostivou slečnu v nesnázích,“ líčí Paul a pootočí se, aby se mohl zamračit do kamery.

„Jenže já jsem si nemyslela, že potřebuju zachránit. Pořád jsem byla trochu omámená po těch panácích ginu.“ Mrkne na mě.

„Musel jsem si ji hodit přes rameno a vynést ven…“

„Jako správný hasič – kopala jsem a ječela celou cestu dolů po požárním schodišti.“

„Měl jsem modřiny,“ postěžuje si Paul a naoko ublíženě svraští obočí.

„Omlouvám se, zlato.“ Sian ho políbí na tvář, on jí stiskne koleno a vrhnou na sebe zamilované pohledy. Doslova slyším, jak to mezi nimi jiskří.

Jsem si docela jistá, že kdybyste napsali do googlu spojení „záchrana sexy hasičem“, vyskočila by na vás Paulova fotka. Kdybych si já někdy podpálila kuchyň, garantuju vám, že by mě zachraňovala hasička s výrazem hrůzu nahánějící kantorky, která by mi uštědřila důkladnou přednášku o údržbě požárního alarmu. Když se tak koukám na Paula a Sian, kteří si hledí do očí, zmocňují se mě smíšené pocity. Jednak jsem ráda, že se ti dva našli, ale zároveň i trošičku žárlím, že mně se nic podobného zřejmě nikdy nepřihodí.

„Takže jsme Sian poslali do nemocnice, aby zkontrolovali, jestli se nenadýchala kouřových zplodin, to je běžný postup,“ pokračuje Paul. „A když mi skončila směna, řekl jsem si, že se půjdu podívat, jak na tom je.“

„Děláte to tak u všech zachráněných?“ zeptám se a vrhnu do kamery významný pohled.

„No, nejspíš mi uvízla v paměti víc než většina ostatních.“ Paul zvedne ruku a pohladí pramínek vlnitých rusých vlasů. „Tohle je jediný oheň, který nechci nikdy uhasit.“

„Aha…“ vydechnu a pocítím nefalšované dojetí nad jejich očividným propojením. Naši diváci budou toho chlápka milovat – tělo ze železa, srdce z vosku.

„Přišel mě navštívit do nemocnice,“ ujme se slova Sian a zamrká, „ale to už jsem vystřízlivěla a měla jsem obavy, co se při požáru stalo s mou kočkou, takže jsem se vyplížila ven dřív, než mě oficiálně propustili.“

„Jeli jsme stejným výtahem a najednou mi došlo, že to je ona.“ Paul ji opět začal hladit po noze.

„A pak se výtah zasekl – věřili byste tomu?“ Sian si povzdechne a přitulí se k Paulovi. „Za pětačtyřicet minut jsem byla zamilovaná.“

„Mně trvalo jen deset minut, než jsem poznal, že tohle je dívka, se kterou si chci povídat po zbytek života.“

Kolikrát už jsem v životě jela výtahem? Možná čtyřistakrát. Dobrá, hrubý odhad, nemám ponětí, ale určitě mockrát, a ani jednou se žádný nezasekl, a už vůbec ne s aspoň relativně přijatelným chlápkem. Možná že ta část vesmíru, která má pod palcem romantická osudová setkání, řídí i poruchy výtahů.

„Drahoušku,“ zašeptá Sian a nakloní k němu tvář.

Políbí se pro kameru a nepůsobí to jako zdrženlivý polibek kvůli tomu, že v místnosti jsou další lidé, je to ten druh pusy, který znamená: rychle jedeme domů a strháme ze sebe oblečení. Vsadím se, že po něm Sian chce, aby si bral do postele hasičskou uniformu. Zavrtím hlavou ve snaze zarazit nepatřičné myšlenky. Ale pak se na ně podívám a vidím, že mu oždibuje ušní lalůček.

Možná se mi tyhle rozhovory vedly snáz, když jsem nebyla sama. Se svým bývalým, Davidem, jsem sice nemívala sex, ze kterého vám naskakuje husí kůže, ale i tak stačil, abych tváří v tvář bláznivě zamilovaným párům nežárlila.

Co když nikdy nezažiju takové propojení jako tihle dva? Z té představy se mi sevře hrdlo. Všichni mají za to, že single holky, kterým táhne na třicítku, se většinu času stresují, jestli se vůbec někdy vdají nebo budou mít děti. Ale mně dělá mnohem větší starost, že nikdy nepoznám, jaké to je být s někým opravdu propojená, a taky že nezažiju sex jako ve filmu. Jasně, já vím, já vím, sex ve filmu není skutečný – je to choreografie a orgasmu tam dosahují zároveň jak v dokonale řízeném orchestru, ale někdo přece musí mít ten úžasný sex jako třeba v Zápisníku jedné lásky. Tihle dva, tihle dva, takový sex mají.

„Vy to doma ale nezkoušejte, lidi,“ pronesu ke kameře svým nejveselejším tónem, jako bych vůbec nemyslela na sex. „Nedoporučujeme, abyste si kvůli nalezení dokonalého partnera podpálili dům. Haha. Pokud máte zajímavou historku o tom, jak jste se seznámili, a rádi byste ji vyprávěli v Jak jste se seznámili?, prosím, spojte se s námi na našich webových stránkách. Moc rádi si poslechneme vaše úžasné příběhy ze skutečného života! Jsem Laura Le Quesneová z Milostného života – „Milujte, co kupujete, kupujte, co milujete.“

Podívám se na Dylana na znamení, že končím, načež vyskočím, abych otevřela dveře a pustila dovnitř trochu chladnějšího vzduchu. Studio s veškerou technikou a vybavením si pronajímáme po hodinách, takže musím mít na paměti počet záběrů.

„To bylo skvělé, byli jste dokonalí, úžasní,“ pochválím je a vtom zklamaně přivřu oči. „Počkat, zapomněla jsem se zeptat na kočku. Byla v pořádku?“

Na okamžik nastane ticho a Sian pustí Paulovu ruku.

„No, vlastně…“ Přitiskne si ruce křížem k tělu. „Ukázalo se, že Felicii srazilo Paulovo hasičské auto. Musela jsem ji dát utratit.“

Paul stiskne Sian rameno a zavrtí hlavou.

„Oh… to je mi líto,“ vysoukám ze sebe. Odráží se ve mně smutná řeč jejich těl. „V tom případě je asi lepší, že jsme tenhle detail vynechali – pro naše diváky by to mohlo být trochu depresivní.“

Sian se nepatrně zachvěje. Jako kdybych zmínkou o mrtvé kočce uhasila to erotické vzrušení. Takže teď nebudou spěchat domů, aby ze sebe servali šaty? Žádný sex? Hurá!

Co to se mnou je? Jsem hrozná.

Dnes dopoledne mě čekají ještě tři další rozhovory: dvojice z Liverpoolu, která se seznámila, když se schovávala před bouřkou (svoje první dítě pojmenovali Light Ning Jones – neboli Hromy Blesky, fakt), dva ze severního Londýna, kteří se narodili ve stejné nemocnici v tentýž den, po třiceti letech se znova potkali a zamilovali se do sebe (jaká existuje šance?), a pár z Nottinghamu, jenž se seznámil, když se léčili na stejném onkologickém oddělení, a jejich onkoložka jim šla za družičku na svatbě.

Ke konci jsem úplně citově vyždímaná. Když žena s rakovinou prohlásí: „Možná jsem v nemocnici přišla o všechny vlasy, ale našla jsem své srdce.“ – vzlyknu tak hlasitě, že ji musím požádat, aby to ještě dvakrát zopakovala kvůli čistému záznamu.

Nechápejte mě špatně, já tyhle příběhy miluju. Jak jste se seznámili? je moje nejoblíbenější otázka – první, na co se zeptám každého, kdo s někým chodí. Moc ráda poslouchám, jak se cesty lidí zdánlivě nahodile zkřížily, i jak takové náhodné setkání zásadně ovlivnilo směr, jímž se ubíral jejich život. Jsem jedna z těch klasických, beznadějných romantiček. Ale poslední dobou, možná kvůli mámině smrti, je pro mě těžké být svědkem nekonečného štěstí jiných lidí.

Asi bylo snazší radovat se z ostatních, když jsem cítila, že by moje spřízněná duše mohla být hned za rohem, jenže momentálně obcházím jeden roh za druhým a nikde nikdo.

Jakmile skončíme natáčení, cestou přes Soho zpátky do kanceláře zaběhnu do uličky Carnaby Street, do zastrčeného sekáče Vera’s Vintage. Od máminy smrti jsem v podobném obchodě nebyla, ale dnes se přistihnu, že koukám na Aladinovu jeskyni pokladů ve výloze.

V dětství jsme s maminkou strávily objížděním bleších trhů a jarmarků v jejím otlučeném mini morrisu každý víkend. I při rozprodávání věcí z kufru u auta dokázala objevit poklady líp než kdokoli jiný. Měla zrak jako straka. Vždycky mi říkávala, že předměty v sobě mají vzpomínky a že čím víc majitelů daná věc měla, tím větší hodnotu nese. Její šuplíky a skříňky tak schovávaly víc významných věcí, než by se našlo kdekoli jinde ve vesmíru.

Sbírala staré šperky a předělávala je, aby jim vdechla nový život. Začalo to jako koníček, ale pak našla zájemce, kteří si chtěli koupit, co vyrobila. To veliké množství šperků bylo jediné, s čím jsem si při vyklízení jejího domu nevěděla rady. Pořád platím čtyřicet liber měsíčně za uložení krabic ve skladu ve Wappingu, daň za odkládané rozhodnutí. Přitisknu ruku k výkladu. Pouhý pohled na ty poklady rozjitří každodenní bolest z jejího odchodu.

Vepředu ve výloze kousek od mé dlaně leží rubínová brož – krásný kámen zasazený v zašlém stříbře se sotva viditelnými stopami písmen. Pocítím lehké vzrušení. Existuje něco romantičtějšího než stará rytecká práce? Představuju si, že ta vyrytá písmenka jsou vodítkem a čekají, až odhalím příběh, který v sobě skrývají, stejně jako ta mince, kterou nosím na krku od patnácti let. Ruka mi zašmátrá po přívěsku, místě, kam vždycky sahám, když myslím na maminku. Zatímco vymýšlím romantické pozadí pro rubínovou brož ve výloze, z obchodu vyjde muž v dlouhém kabátě barvy velbloudí srsti. Něco odhodí. Je to kousek papíru. Zvednu ho a zavolám na něj.

„Promiňte, tohle vám upadlo.“

Otočí se a podívá se mi přímo do očí. Něco kolem třiceti, vlasy sůl a pepř, hluboko posazené oči a královský nos. Je atraktivní, na způsob římského císaře. A já mám z nějakého důvodu pocit, možná kvůli tomu sentimentálnímu dopoledni nebo vzpomínkám na maminku, že právě tady by mohlo začínat moje vlastní Jak jste se seznámili? Sexy Ceasar upustí účtenku, já ji zdvihnu, dáme se do řeči o starých špercích, pohlédneme si do očí a pak bum, prásk, prostě to víme: tohle je ta osudná chvíle, konečně jsme se našli.

„Cože?“ opáčí.

„Tohle vám upadlo.“ Podávám mu kousek papíru, a zatímco si zastrkávám pramínek blond vlasů za ucho, věnuju mu svůj nejvřelejší úsměv.

„Nepotřebuju to.“ Mávne rukou a otočí se.

„Počkejte,“ volám na něj. „Nemůžete jen tak odhazovat papírky na ulici.“

Muž se zastaví a zamračí se na mě jako na nějakého pejska, který mu zrovna počural šedé kožené mokasíny.

„A vy jste kdo, pouliční hlídka?“ zeptá se, zavrtí hlavou a má se k odchodu.

„Kdyby každý házel doklady o zaplacení na zem, kam bychom přišli? Brodili bychom se po kotníky ve starých účtenkách,“ volám za ním a pořád z nevysvětlitelných důvodů máchám tím kouskem papíru, jako kdybych našla zlatý kupon Willyho Wonky.

„Běž do hajzlu, odpadková čarodějnice,“ zavolá přes rameno a já rozhořčeně vydechnu. Tak jo, nejspíš to nakonec nebylo moje Jak jste se seznámili? Třeba jsem se ale vyhnula velkému nebezpečí. Možná dobře vypadal, ale já bych nechtěla, aby láska mého života byl bordelář.

JERSEYSKÝ VEČERNÍK, 23. května 1991

NÁLEZ: Našla se polovička půlpence se sotva čitelným nápisem „Jersey, ’37“ na zadní straně. Na přední jsou vyryta slova: „Celý svět je pro mě rozdělen…“ Hledám informace o původu této mince. Vlastníte vy nebo vaše rodina druhou polovinu? Mohlo by na ní být napsáno: „… na dvě části“. Kontakt pro informace: Annie, Bristol, P.O. BOX 1224

Kapitola 2

Když procházím dvoukřídlými dveřmi ve třetím patře budovy na Beak Street, vidím, že Suki už kraluje dění v prosklené zasedačce. Asi deset mých kolegů sedí ve dvou úhledných řadách a fascinovaně naslouchají. Šéfka Milostného života Suki Cavendishová je štíhlá, sto padesát centimetrů vysoká žena se silným odporem k podpatkům, přesto se jí vždy podaří upoutat největší pozornost. Dneska má na sobě přiléhavý overal krémové barvy a černé vlasy pevně stažené do drdolu.

Opatrně otevřu skleněné dveře zasedačky a plížím se k jedinému volnému místu přímo vepředu. Pouze „freegany, co se straní konzumní společnosti“ nesnáší Suki víc než pozdní příchod. Mám zpoždění jen dvě minuty, ale Suki se odmlčí a všichni se otočí na mě. Moje kamarádka a spolubydlící Vanya na mě vrhne z konce řady soucitný pohled.

„Milé, že se k nám připojíš, Lauro,“ uvítá mě Suki a jedno obočí jí vystřelí vysoko na čelo. „Když už stojíš, můžeš mi asistovat?“

No výborně – čekají mě horké chvíle. Suki ráda prokládá své měsíční přehledy spoustou nemožných hypotetických otázek. Jako v nějaké soutěži, kterou nikdy nemůžete vyhrát.

„Co tady děláme, Lauro?“ Suki sešpulí rty mým směrem. Vypadají jako dělo před výstřelem.

„Máme schůzi?“

Všichni se smějí, což mě znervózní ještě víc. Nepokoušela jsem se o vtip, Suki žerty nemá ráda.

„Ne, co tady společně děláme?“ Suki se zamračí a mávne rukou, aby mi naznačila, že bych měla zůstat stát.

Ačkoli je Suki malá, odmítá zvednout zrak tak, aby viděla do očí osobám vyšším než ona. Jednou jsem slyšela, jak nějakému mužskému klientovi řekla, že nevidí důvod, proč by si měla namáhat krk – pokud se jí lidé chtějí dívat do očí, můžou se sklonit na její úroveň. Výsledkem toho je, že když s ní mluvíte, nacházíte se v jakési pokroucené pozici. Vanya přísahá, že kdysi viděla, jak jeden obzvlášť vysoký chlápek z IT oddělení při jednání se Suki klečel.

„Chodíme všichni do této kanceláře pro zábavu?“ ptá se Suki dál. „Navrhujeme tady snad plány pro atomové ponorky? Co tady děláme, Lauro?“

„Ehm, pracujeme pro jednu z nejvýznamnějších lifestylových platforem ve Velké Británii?“ Jo! Pamatovala jsem si, že musím říct lifestylová platforma. Suki nemá ráda, když se o nás mluví jako o webové stránce, myslí si, že to je zlehčování. Milostný život se v začátcích zaměřoval čistě na vnitřní vztahy, ale nyní pokrývá vše od příběhů ze skutečného života až po zkrášlující prostředky a cestování.

„Prodáváme sen – to tady děláme,“ odpoví si Suki sama se sepjatýma rukama. „Ukazujeme lidem život, jaký chtějí – záviděníhodné milostné příběhy, dokonale navržený snídaňový pult, krátký drahý výlet do Paříže, který by mohl zachránit jejich vztah. Vtáhneme lidi do snu a pak je propustíme s čím… Lauro?“

„S nadějí?“ zkusím. Suki mi kouká na bradu, nehne ani brvou. „Módními radami? Úsměvem?“ Přikrčím se trochu víc. Za ty čtyři roky, co tady pracuju, jsem si pořádně posílila hýžďové svaly. „S nadějí?“ Sakra, naději jsem už říkala.

Hned po univerzitě jsem pracovala v jednom hudebním časopise. Po koncertech jsem čekávala v zákulisí a snažila se získat rozhovory s kapelami. Naučila jsem se protlačit dopředu, přichystat si ty správné otázky pro muzikanty, kteří pro mě měli jen málo času. Vydržela jsem tam pouhých devět měsíců, než mého šéfa unavil můj „retro“ hudební vkus a nahradil mě devatenáctiletým fanouškem synth-metalu, nicméně na to, abych se naučila rychle reagovat a neztratit hlavu, to stačilo. Přesto bez ohledu na naše schopnosti učiní Suki většinu z nás neschopnými zformulovat inteligentní větu.

„Propustíme je s konkrétní věcí, Lauro. Vtáhneme je pomocí snů, očarujeme je cílenou reklamou a odešleme je pryč s něčím konkrétním! Naši followeři možná nemají dokonalý život, ale mohou mít novou přepychovou matraci, luxusní dovolenou, stejná bronzová svítidla jako Kylie Minogue ve své kuchyni s jídelnou. S naší pomocí si mohou koupit zlomek dokonalosti.“

Přikývnu, držím si bradu mezi palcem a ukazováčkem a snažím se tvářit, jako kdybych svědomitě vstřebávala Sukinu moudrost. Já osobně mám pocit, že by si svět vystačil s mnohem menším množstvím krámů, ale nikdo mi neplatí, abych tady někomu vnucovala svou „recyklační“ filozofii. Jsem tu zaměstnaná na plný úvazek, což je pro žurnalistu dnes téměř nemožné, takže se považuju za šťastlivce a snažím se sklonit hlavu a zrak níž.

„A tudíž tu máme problém.“ Suki znovu obrátí pozornost k ostatním v místnosti a za pomalé chůze hovoří. „V současné situaci nikdo nechce kupovat věci. Lidé zjišťují, že si vystačí s málem. Mohou méně pracovat, méně vydělávat, nakupovat, cestovat – víc mluvit, číst, radovat se z maličkostí, z věcí zadarmo. Potřebují další kabelku, oblečení, nový mobil? Opravdu potřebují doručit sushi v jedenáct večer, chodit na lekce nového cvičení jazzercise a zakoupit BB cream na celulitidu, kterou stejně nikdo neuvidí? Tak co, Lauro, potřebují?“

„Asi,“ řeknu a vážně přikývnu. Ha! Když odpovím asi, nic tím nezkazím.

Jakýsi neviditelný rybářský háček zatáhne za okraj Sukina rtu. Prudce otočí hlavu zpátky k místnosti.

„Takže co to znamená pro nás jakožto dodavatele zboží?“ Suki plácne do stěny a završí tak své řečnické běsnění. „Co lidé opravdu chtějí, když mají v životě těžkosti?“

Vrhne pohled zase na mě.

„No, sex?“

Všichni se zasmějí. Dneska mám sex v hlavě. Dávám vinu tomu sexy hasiči a smělé rusovlásce.

„Lásku,“ opraví mě Suki. „Láska přináší lidem dobrý pocit, když svět venku je bezútěšný. Jak jste se seznámili? a nabídky k sňatku jsou trvale nejčastěji navštěvované sekce našich stránek. Jestliže dokážeme přilákat taková čísla láskou, měli bychom být schopni udržet si i produktové partnery, kteří zaplatí mzdy pro všechny.“

Suki si vezme ze stolu pero a začne psát na bílou tabuli za sebou. Pero vrže, jako když škrtíte myš. „Láska = Sledování, Sledování = Prodeje, Prodeje = Zaměstnání.“

„Potřebujeme klikání, potřebujeme obsah, který zahřeje lidi u srdce.“ Její hlas nabývá pochmurného tónu. „Realita je, že pokud se návštěvnost webu tento měsíc opět sníží, nebudeme schopni udržet takto velký tým.“ Místností se nese znepokojené šeptání, lidé se na sebe nervózně dívají. Už v lednu jsme přišli o tři kolegy. Sukina tvář zjihne, zvedne dlaně, oči plné porozumění. „A vy víte, že jste pro mě jako rodina.“

Její schopnost přeskakovat v rámci jedné věty od tyranských metod k falešně mateřskému přístupu je zneklidňující.

„Takže jaký nevšední obsah pro mě máte – Vanyo?“ Suki mě lusknutím prstu propustí a mým hýžďovým svalům se uleví. Teď je na řadě Vanya a já dobře vím, že včera byla až do tří do rána na rande s chlápkem z tinderu a že má vražednou kocovinu. Vee a já máme společně pronajatý byt poblíž Queens Park. Vloni jsem se tady za ni přimluvila, když se položil literární časopis, pro který pracovala. Existuje jen pár lidí, které bych mohla zahrnout jak do svého pracovního, tak i soukromého života, a Vee je určitě jedním z nich.

„No, mám pár nápadů na články.“ Na horním rtu jí vyrazí pot a obvykle hladké mikádo se jí na jedné straně kroutí. Suki luskne prsty, aby naznačila, že má Vanya své nápady vychrlit. „Ložní prádlo, které zachrání vaše manželství.“ Suki zavrtí hlavou. „Kuchyňské spotřebiče, o nichž jste nevěděli, že je potřebujete.“ Ticho. „Jak se oblékají bohatí a slavní při práci z domova?“ Suki se ušklíbne. Vanyin hlas zeslábne, vtáhne ruce do rukávů, jako kdyby se snažila schovat ve svém oblečení. „Deset nejlepších odstínů rtěnek, díky nimž budete vypadat mladší, šťastnější… moudřejší?“

„Děkuju, Vanyo,“ pronese Suki tichým zklamaným tónem. „Co ty, Byrone? Podělíš se s námi o něco zásadního?“

„No tak… já… ehm, mám příběh, který by se možná hodil do Lauřina Jak jste se seznámili?“ Byron si žmoulá šedivý knír mezi palcem a ukazováčkem, vstane a pokračuje: „Postarší pár, co se seznámil v pohřebním ústavu. Oba pohřbili své druhé polovičky a je to docela zábavné, protože…“

„Na pohřebním ústavu není nic zábavného, Byrone. Pojďme si udržet mladistvý a živoucí přístup, ano? Nikdo nečte rád o starých lidech.“ Suki tleskne.

„Lauro, pověz mi, že máš něco originálního. Jak to dopadlo s tou historkou Jak Harry potkal Sally, kterou jsi nadhodila minulý týden?“

„Aha ano, ten pár v Americe, který se seznámil při automobilovém výletu a skutečně se jmenují Sally a Harry.“

„To se mi líbilo.“ Suki sepne ruce.

Mně najednou vyschne v krku.

„Obávám se, že když jsem si našla detaily, že no – Sally v tom autě převážela drogy a teď je ve vězení. Nicméně jsou s Harrym pořád spolu, což je hezké.“

„Ne, ne, ne.“ Suki rozhodí ruce. „Žádní důchodci, žádní zločinci, a než nám, Paulo, zase budeš vyprávět o tom sexy bratranci, kterého jsi potkala na rodinném grilování, žádný incest. Potřebujeme originální obsah, který zahřeje u srdce, osobní příběhy, které nikdo jiný nenabízí.“

Nemám nic. Ruka mi zašmátrá po přívěsku. Suki opět zjihne hlas, na tváři roztrpčený lítostivý výraz. „No tak, zlatíčka, pomozte mi.“

„Jeden milostný příběh bych mohla sepsat,“ vyhrknu bez rozmýšlení. „Příběh svých rodičů.“

Suki na mě upřeně zírá. Pochopím její mlčení jako pobídku k rozvedení nápadu a spolknu knedlík v krku. Nikdy předtím mě nenapadlo vytasit se s jejich příběhem. Naše pořady obvykle mají formu rozhovorů – nicméně teď si říkám, jestli to je nutné.

„Moje matka objevila na jednom bazaru polovinu půlpence. Na hladké přední straně byl vyrytý nápis a potom byla rozpůlená jako symbol lásky…“

„Kolik let je tvé matce?“ přeruší mě Suki.

„Ona, ehm, zemřela, jestli si vzpomínáš, před dvěma lety… Vzala jsem si tehdy volno.“ Sevřu ruce v pěst a Suki zatočí prstem ve vzduchu, jako kdyby posouvala pásku s mým vysvětlením vpřed. Zahlédnu Vanyin pohled, ukazuje mi palec nahoru. „No prostě, objevila tenhle kus mince a vzadu viděla vyryté slovo JERSEY, tak dala do novin na Jersey inzerát v naději, že by mohla dohledat druhou polovinu. Odpověděl jí můj otec. Vysvětlil jí, že citát na minci vyryl jeho dědeček, a než odešel do války, minci rozpůlil. Jednu část si vzal s sebou, druhou nechal své ženě. Bohužel se z války nevrátil a historie se nezmiňuje, jak se jeho půlka mince ocitla v Bristolu.“ Odepnu si řetízek s přívěskem a dám ho kolovat. „Moje maminka vzala tu polovinu, kterou objevila na bazaru, na Jersey, oba díly se spojily, potkala mého tátu a zbytek je už historie, jak se říká. Jedna mince, dva milostné příběhy.“

Místnost zašuměla potěšenými výkřiky ach a och nad mou pohádkou.

„To je tak děsně romantický,“ prohlásí Vanya loajálně. „Úplně to vidím jako film na Hallmarku.“

Ze Sukina výrazu nepoznám, jestli se jí můj nápad líbí, nebo ne.

„Přestože moji rodiče už nejsou naživu, abych s nimi mohla udělat rozhovor, já ten jejich příběh, jak se do sebe zamilovali, znám, jako kdyby byl můj. Jde o to nejromantičtější Jak jste se seznámili?, které znám…“

„Výborně. Sepiš to,“ souhlasí Suki a rukou mě zarazí. „Ale měla bys zajet na Jersey. Chci to mít z osobního pohledu, nějaké malebné fotky, rozhovor s tou prababičkou.“ Jsem v šoku, Suki nikdy neschvaluje pracovní cesty.

„Obávám se, že už není naživu,“ namítnu a zašklebím se.

„Proč je každý v tvé rodině mrtvý, Lauro?“

Pokrčím rameny. Suki pronáší tolik netaktních poznámek, že by otupily i ostří.

„No, bylo by jí přes sto, kdyby žila…“ Suki začíná ztrácet zájem, tak mluvím rychleji: „Ale ostrov sám hraje v jejich příběhu významnou roli. Tam se do sebe zamilovali, ty nádherné pláže, romantické procházky po útesech…“

Suki zvedne prst ke stropu, jako když hmyz něco vycítí svými tykadly.

„Můžeš rovnou spíchnout cestopis, když už tam budeš. Proč navštívit Normanské ostrovy nebo tak něco. Máme jednu pojišťovnu, která chce sponzorovat článek – a ty určitě najdeš nějaký hotýlek, kde tě ubytují za to, že se o nich zmíníš.“

Suki spokojeně luskne prsty, ale pak se zarazí. Nakonec máchne rukou kolem sebe. „Vy všichni mi přineste nové nápady, jinak tu příště bude míň židlí – a tím nemyslím, že by někdo z vás seděl na podlaze.“

Navzdory tomu, že jednání končí na výhrůžnou notu, odcházím z místnosti rozradostněná. Chytla jsem příležitost za pačesy, nadhodila příběh, který pro mě znamená všechno, a Suki po něm skočila. Nejsem si jistá, jestli bych sebrala odvahu něco tak osobního navrhnout, kdybych měla dost času na rozmyšlenou. Teď se ale chystám na Jersey, kde se do sebe zamilovali moji rodiče, kde je počátek mě samé, a cítím, že ve mně bublá to, co jsem už pěkně dlouho necítila – nadšení.

Kapitola 3

O dva dny později mě moje kamarádka Dee dobrovolně veze na letiště. Nedávno si koupila auto, protože se stěhuje se svým snoubencem Neilem do Farnhamu a člověk se podle všeho neobejde bez auta, jestliže bydlí mimo Londýn. Dee tvrdí, že potřebuje praxi, a ještě než dojedeme na konec její ulice, ukáže se, že má pravdu.

Přifařila se k nám i Vanya, především proto, že sama auto nemá, a teď zavětřila příležitost, že přemluví Dee, aby cestou zpátky zajely do IKEA. Mám trochu obavy, co se zase chystá koupit do našeho bytu. Už tak je od její poslední návštěvy v obchodním domě přecpaný.

„Nemůžu uvěřit, že Suki podepsala třídenní cestovní výlohy, ty máš ale kliku,“ rozumuje Vanya ze zadního sedadla a strčí mezi mě a Dee otevřený sáček s jahodovými želé bonbony.

Na letiště Gatwick to trvá ani ne hodinu, ale Vanya s sebou vzala tolik bonbonů, že by to vystačilo i na cestu do Mexika.

„Jenom díky tomu, že to zaplatí sponzor,“ namítnu a naberu si plnou hrst cukrátek. „Kéž byste jely obě se mnou, byla by to větší sranda.“

„Hele, mám takovej zvláštní pocit, že tam někoho potkáš,“ prohlásí Vanya.

„Jde o ten samý pocit, který ti říkal, že nedostanu pokutu, když zastavím na dvojité žluté čáře, abych tě vysadila před Selfridges?“ zeptá se Dee a máchne levou rukou, aby jí někdo podal bonbon.

„No, dobře,“ Vanya si odkašle. „Řekla bych, že moje intuice je spíš naladěná na lásku než na dopraváky.“

„Kéž bys nešířila tyhle směšné dojmy,“ ušklíbne se Dee.

„Jaké dojmy?“ zeptám se.

„O tom, že láska a vztahy mají něco společného s osudem.“

Znám Dee od dětství, potkaly jsme se první školní den na holčičích záchodech, když nám bylo jedenáct. Měla černou ofinu, která jí napůl zakrývala oči, a vážný výraz. Chytla mě za loket, když jsem vycházela z kabinky, a mě napadlo, že se mi určitě chystá ukrást peníze na oběd, ale ona si mě přitáhla blíž a řekla mi, že mám vzadu sukni zastrčenou do kalhotek. Uchránila mě od ponížení před novými spolužáky a od té doby mi kryje záda.

Dee hlasitě vydechne nosem, a když vjedeme na dálnici, s rachotem přeřadí na pětku.

„Koukej, řeknu teď něco kontroverzního, jo?“ varuje mě.

„Brexit byl dobrý nápad? Brad Pitt nestárne do krásy? Nebo myslíš, že bychom měly všechny zase začít kouřit?“ Vrhnu na ni přihlouplý pohled, jak se snažím vymyslet, co jiného by ještě mohla považovat za kontroverzní vyjádření.

„Ne, nemyslím si, že ses měla rozejít s Davidem.“

Zavrtím hlavou a Vanya na zadním sedadle opovržlivě odfoukne.

„David nebyl ten pravý. Byl docela milý, ale víš…“

„Ne, nevím. Nevím, co vlastně čekáš. David byl slušný a hodný.“ Dee na mě letmo pohlédne, obočí ustaraně svraštělé. „Já jen prostě chci, abys byla šťastná, abys měla někoho, s kým budeš sdílet život.“

„Mám vás, holky!“

„Jo, ale já se s Neilem za pár měsíců odstěhuju z Londýna,“ povzdechne si Dee, „a Vanya, no, Vanya má na tebe špatný vliv.“

„Já nemám špatnej vliv, jsem zábavná!“ brání se Vanya, zvedne ruce nad hlavu a vlní se na sedadle jako při tanci, čímž se snaží demonstrovat, jaká je s ní psina. Ale abych jí nekřivdila, Vanya je opravdu zábavná. Když si večer vyrazíte, je to vždy ona, kdo ve dvě ráno navrhne, ať si dáte pár panáků. Dee je pak ta, kdo vám podrží vlasy nad mísou, až budete zvracet.

„Obávám se všeho, co děláš pro ty vaše stránky, jak vyhledáváš ty romantické pohádky, plus příběh tvých rodičů…“ Dee kývne hlavou k mé ruce, která si zase pohrává s přívěskem. „Pak máš tak trochu… nerealistická očekávání.“

„Hele, netvrdila bych, že jsem nějak zvlášť vybíravá. Vím, co chci, a nemám pocit, že bych se měla spokojit s něčím horším.“

„A co tedy přesně chceš?“

„To poznám, až to uvidím,“ odpovím. Dee skepticky povytáhne obočí. „No dobře, kdybys mě nutila sepsat seznam, chtěla bych muže, co je milý, okouzlující, dobře oblečený, sečtělý, ideálně hudebníka, někoho, kdo má rád stejné věci jako já, nikoho příliš komplikovaného. Chci toho opravdu tak moc?“

„Na seznamovacích aplikacích jo,“ ozve se Vanya.

Dee mi stiskne ruku. „Myslím, že musíš začít brát v potaz statistiku.“

Zatímco já jsem si v dospívání pověsila nad postel plakáty skupiny Busted nebo The Pussycat Dolls, Dee si zdobila stěny periodickou tabulkou prvků a fotkou Alberta Einsteina. Ona je Monica, já Rachel, ale klape nám to, navíc pokud jde o mě, často z její praktické povahy těžím. Po maminčině smrti to byla Dee, kdo mě držel nad vodou, když jsem se chtěla schoulit do postele a propadnout zármutku. Dee objednala květiny na pohřeb, protože já jsem nedokázala ze sebe ta slova do telefonu vysoukat, a na měsíc se ke mně nastěhovala, protože jsem nechtěla být sama. Byla mou Ariadninou nití, která mě vyvedla z temného labyrintu. Jenže teď, o dva roky později, ji pořád občas přistihnu, že na mě místy kouká, jako kdybych se mohla každou chvíli zhroutit. Toužím po našem starém vyváženém vztahu, kdy jsme si byly rovny a já nebyla ta křehčí polovina, která potřebuje kamarádčinu rodičovskou péči.

„Dee, vím, že mluvím s učitelkou matematiky, ale ne všechno v životě se dá zhustit do čísel,“ namítnu s úsměvem.

„Když jde o srdeční záležitosti, musíš věřit na zázraky,“ přidá se Vanya.

Dee obrátí oči v sloup.

„Tak za A, všechno se dá zhustit do čísel, to je krása matematiky. A za B, ne každý zažije seznámení jak z hollywoodského filmu. Nechci být poslem špatných zpráv, ale počet dostupných mužů přes třicet se bude už jenom snižovat. Pokud budeš dlouho otálet, zbydou jen rozvedení a magoři.“

„A co já? Já jsem single,“ ozve se Vanya dotčeně.

„Ty magory miluješ. Aktivně je vyhledáváš.“

„To je fakt,“ připustí Vanya, popotáhne si červenou čepici a prsty začne do Deeina sedadla bubnovat nějakou melodii.

„Hele, já jen vím, že jestli nemůžu mít love story jako moji rodiče – zeměkoule, která se přestane otáčet, spřízněné duše –, tak radši zůstanu sama.“ Odmlčím se a zvažuju další slova v obavě, abych svou nejstarší kamarádku neurazila. „A taky, Dee, nejsem štafetový kolík, který musíš někomu předat. Už se nezhroutím, když nějakou dobu budu sama.“

„O to nejde, Lauro, samozřejmě že ne. Neměla jsem v úmyslu naznačovat, že snad potřebuješ chlapa. Já jen říkám, že jsem se domnívala, že jsi s Davidem šťastná – šťastnější.“ Rty se jí zvlní do úsměvu. „Prostě nechci, abys čekala na něco, co neexistuje. Páry, s kterými děláš rozhovory v práci – měla bys za nimi zajít tak za šest měsíců, kdy už oxytocin vyprchá a oni se hádají kvůli tomu, že on nechává propocené běžecké oblečení jen tak v koši na prádlo a zasmrdí celou koupelnu.“

„Ty tedy fakt tomu manželskýmu životu děláš reklamu, Dee,“ poznamená Vanya.

Dee ji ignoruje a na mě vykulí oči očividně v obavách, že se mě dotkla.

„Ty nejsi štafetový kolík, který se snažím předat. Ani kdybys potkala pohádkového prince a odjížděla k západu slunce, nikdy bych se toho kolíku nezbavila.“ Ukáže prstem na sebe a pak na mě.

„Já vím, ani já ne,“ uklidňuju ji a cítím k té ženské příval sympatií.

„Fajn, každopádně jsem řekla, co jsem měla na srdci.“ Dee mrkne. „Tenhle rozhovor testem Bechdelové neprojde, tak pojďme mluvit o něčem jiném.“

Dee je testem Bechdelové přímo posedlá. Jde o požadavky, které se využívají k posouzení, jestli jsou ženy ve filmu či literatuře prezentovány jako komplexní postavy. Pro uspění v testu spolu musí dvě ženské postavy hovořit o něčem jiném než o mužích. Podle principů feminismu Dee nebude sledovat ani číst nic, co testu nevyhovuje.

„A nestačí se o tom testu bavit, abychom jím úspěšně prošly?“ nadhodí Vanya, popotáhne si pás a nakloní se dopředu mezi nás.

„To nevím,“ odpoví Dee a vypadá vyvedená z míry.

„Tak já mám nějaký novinky netýkající se mužů,“ naváže zase Vanya a odmlčí se, dokud jí nevěnujeme plnou pozornost. „Schválili mi hypotéku.“ Kousne se do rtu, načež vyjekne nadšením.

„To je skvělé!“ řekne Dee.

„Páni,“ přidám se, zatleskám, ale sevře se mi žaludek. To znamená, že se opravdu odstěhuje. „Mám z toho radost.“

„Díky, Lauro, a neboj, neodejdu nikam nejmíň do prosince, budeš mít hromadu času si za mě najít náhradu.“

Čtyři měsíce. Dee se vdá a bude žít v Surrey a Vanya bude mít byt v Hackney. Každý se někam stěhuje, beze mě.

„Jo a mám pro tebe dárek na cestu,“ dodá Vanya a podává mi knihu v měkké vazbě s černými a oranžovými pruhy na přebalu. Na obálce stojí zlatými tučnými písmeny „Tygřice“ od Bee Bee Graceful. „Čteme to ve čtenářském klubu. Změní ti to život.“

Vždycky mi doporučuje knihy, které mi „změní život“.

„Co to má být za jméno Bee Bee Graceful?“ zeptám se.

„To musí být pseudonym. Nemyslím, že někdo ví, kdo tygřice doopravdy je, je to největší literární tajemství od doby Eleny Ferrante. Upřímně řečeno, musíš si to přečíst, pomůže ti to objevit svou vnitřní tygřici, získat kontrolu nad svým osudem.“

Dee zavrtí hlavou, ale nekomentuje to.

Když konečně zastavíme u odletů na Gatwicku, je mi trochu nevolno z Deeina trhavého řízení a ze všech těch jahodových bonbonů. Vanya i Dee vystoupí a na rozloučenou mě obejmou.

„Nezapomeň krmit rybičku,“ připomenu Vanye, když vytahuju z kufru své černé příruční zavazadlo. Nemáme rybičky, jen si to tak prostě říkáme. „A díky za odvoz, Dee, opravdu to oceňuju.“

Dee mě vezme za ruku, podívá se mi přímo do očí a řekne: „Mám tě ráda. Zavolej, kdykoli budeš potřebovat. Vím, že tenhle výlet pro tebe může být psychicky náročný.“

Cítím, jak se mi stahuje hrdlo, ale vděčně se na ni usměju a otočím se ke vchodu.

„A Lauro, Lauro!“ volá Vanya moje jméno, dokud se zase neotočím. Potom si přitiskne ruku na srdce a vykřikne: „Neztrácej naději. Někde tady je – jen jste se ještě nepotkali.“

Kapitola 4

Na tabuli s odlety si vyhledám svůj let na Jersey. Už jen ten název má pro mě mnoho významů. Když ho slyším, nemůžu si nevzpomenout na příběh rodičů, předehru své existence. Je divné, že cítím nostalgii k místu, kde jsem ještě nikdy nebyla? Maminka vždycky říkávala, že tam jednou vyrazíme spolu, ale pořád toho měla tolik, že se to nikdy nehodilo.

Teď, když už mě nerozptylují kamarádky, začínám si dělat starosti, jak nepřipravená na tenhle víkend jsem. Suki naléhala, ať jedu hned, abychom měli článek na webu už příští týden. Sponzorovi se líbila myšlenka, že se „zářijový výlet za sluníčkem“ propaguje, dokud ještě je září. Jenže já ještě pořád nemám jasnou představu. Dosud se mi nepodařilo naplánovat si, co potřebuju k tomu, aby můj příběh o minci působil „soudobě“.

Ve všem tom spěchu jsem se ani nestačila zamyslet nad svými pocity z téhle cesty. Přiblíží mě rodičům, když půjdu v jejich stopách, nebo mě to jen rozruší?

Moje matka stále představuje hmatatelnou vzpomínku. Tolik jsme toho spolu za celý život sdílely a můj smutek je stále tak neurovnaný, že jí to dává pevné kontury – dokážu si vyčarovat v tiché místnosti její hlas, umím si představit, jak rozevírá náruč a objímá mě, když vejdu. V samoobsluze u regálu s čaji rooibos vidím její štíhlou postavu, jak stojí u konvice a máchá sáček ve vodě.

U táty je to jiné. Zemřel, když mi byly tři, takže si ho nepamatuju. Zbylo mi po něm jen pár věcí: ta mince, pochopitelně, pak nějaké fotografie, staré hodinky, které nikdy nesundávám, knihovna s jeho oblíbenými svazky a vzácná sbírka elpíček. V šestnácti jsem utratila veškeré své kapesné za gramofon, abych mohla poslouchat jeho hudbu tak, jako to dělával on. Jsem pravděpodobně jediná devětadvacetiletá osoba na světě, jejímiž oblíbenými kapelami jsou Genesis a Dire Straits.

Po mamince mi toho zbylo tolik, že by se to nedalo složit do jedné krabice, avšak po otci mám jen vzpomínky z druhé ruky a předměty, které mi zanechal. Bojím se, že kdybych přišla o to, co opatroval, jeho rozmazané obrysy vyblednou, až mi z něj nezbyde vůbec nic.

Vrazí do mě nějaká žena. Její omluva mě vytrhne ze snění a já si uvědomím, že stojím u tabule s odlety a už dobrých deset minut na ni zírám. Takže teď musím běžet, abych nepřišla pozdě.

Let na malý ostrov u severního pobřeží Francie netrvá ani hodinu. Cestuju pouze s příručním zavazadlem, ale u východu mi nějaký muž oznámí: „Madam, musím vás požádat, abyste dala své zavazadlo do podpalubí.“ Trochu se naježím. Kdy se ze mě stala madam místo slečny?

„Ale má povolené rozměry,“ protestuju. „Vlastně kvůli tomu jsem si ho koupila, protože odpovídá rozměrům uvedeným na vašem webu…“

„Já vím, madam, ale máme dnes hodně zaplněný let, tak žádáme cestující, aby si zavazadla na kolečkách odbavili. Zdarma. Hned po přistání ho dostanete.“

Muž mi věnuje neupřímný úsměv, který svraští jeho hladkou, snědou pokožku. Poslušně se odsunu z fronty, abych si z kufru vzala, co potřebuju. Matčino album s fotografiemi z ostrova – příliš vzácné, aby leželo v zavazadlovém prostoru – a knížku Tygřice, ať mám co číst na palubě. Zrovna když se pokouším kufr zavřít, někdo do mě zezadu strčí a moje rozepnutá toaletní taštička vyletí do vzduchu. Na podlahu dopadne cenově výhodné balení padesáti menstruačních tamponů bez aplikátoru a rozprsknou se jako bílé náboje. Tváře mi zrudnou, když padnu na kolena, abych je posbírala. Muž, který do mě vrazil, se skloní, aby mi pomohl. Proč jsem si s sebou na jeden víkend vzala tolik tamponů? Mám to čtvrtý den, měla jsem si odebrat množství, které budu potřebovat – vždycky odlívej, ženská!

„Omlouvám se, moje chyba,“ řekne ten chlápek.

Otočím se, podívám se na něj, odvrátím zrak a pak se podívám znova, když vtom si uvědomím, že koukám na toho nejpohlednějšího muže, jakého jsem kdy v reálném životě potkala. Jemné hnědé vlasy, zelené oči, vysoká postava se širokými rameny a pěkně tvarovaný obličej, který přitahuje pozornost. Na sobě má modré oblekové kalhoty, nažehlenou bílou košili u krku rozepnutou. Naše pohledy se setkají a on neuhne. Bezstarostný úsměv ukazuje na někoho, kdo považuje svět za skvělé místo, což za předpokladu, že vypadáte jako on, bezpochyby je.

„Překážela jsem,“ namítnu, zavrtím hlavou a hřbetem ruky si utřu pusu. Slintám? Myslím, že mi doopravdy ukápla slina. No výborně, Lauro, jako uslintaný bernardýn Beethoven vypadáš fakt sexy.

Pokouším se posbírat zatoulané tampony co nejrychleji. Ze všech věcí musely z mého kufru vyletět zrovna tampony, že jo? Podlaha v hale musí být křivá, protože moje zdánlivě nekonečné zásoby se kutálejí uličkou mezi místy k sezení. Kvapně lovím na všech čtyřech zbloudilé tampony zpod nohou lidí, kteří jsou naštěstí příliš britští na to, aby si všimli, že se tu na veřejnosti válí nějaké hygienické potřeby, takže si dál čtou noviny.

„Pardon, pardon,“ mumlám.

Když zase vstanu, spatřím toho krasavce s plnou hrstí tamponů.

„Myslím, že máme všechny,“ hlásí usměvavě s dolíčky ve tvářích.

Sotva se odvážím na něj pohlédnout, jen si vezmu své propriety a nacpu je do kabelky. Čelo mám zpocené, tváře mi hoří. A protože muž moje rozpaky zaznamenal, tiše dodá: „Klid, mám sestry.“

Ztrápeně zvednu palec nahoru, příliš vyděšená, než abych dala dohromady pár slov, a běžím zpátky k přepážce s kufrem. Tvář si přitom skrývám za pas. Tolik možností zapojit sexy řeč těla jsem měla, a já se zmůžu jen na vztyčený palec.

V letadle sedím vedle neobsazeného sedadla v uličce. Kdyby se život odvíjel jako film, tohle by byla skvělá příležitost na seznámení. Napadne mě, jestli se vůbec někdy někdo takhle seznámil. Možná bych měla připravit zvláštní vydání Jak jste se seznámili? s rozhovory s páry, co se seznámily na palubě letadla. Když o tom uvažuju, zastaví na kraji řady statný chlápek se zpoceným obličejem a ledvinkou. Právě tuhle osobu jsem vyhrála v loterii se spolucestujícími.

„Klid, zlato, třeba nebude tak zle,“ prohlásí, jelikož můj výraz jasně prozradil hluboké zklamání ze zasedacího pořádku. „A za úsměv nic nedáš.“

Zatnu zuby. Použil hlášku, kterou opravdu nesnáším a za poslední dva roky jsem ji slyšela tolikrát, že to ani nedokážu spočítat. Je to svojí podstatou sexistická poznámka – kdyby se nějaký muž tvářil zamyšleně nebo zklamaně, řekl by mu jiný chlap: Klid, kámo, třeba nebude tak zle? Doporučil by mu, aby se usmíval? Ne, ani náhodou.

Ledvinka se během letu pokouší se mnou konverzovat. Ptá se mě, kde budu na ostrově bydlet, a pořád mi jakoby náhodou sahá rukou na nohu. Stočím se v koutku sedadla, nasadím si sluchátka, abych poslouchala svoje oblíbené album Phila Collinse No Jacket Required, a zabořím tvář do knihy.

Tygřice je plná přesně těch nesmyslných metafor, jak jsem si představovala.

První kapitola je celá o „znovuzískání svého řevu“. Cituju: Dělají si tygři starosti s hlasitostí svého řevu? Hrají si na kočičky, aby se někoho nedotkli? Ne. Patriarchát se nás snaží utišit, ale my musíme křičet a křičet hlasitě, jestliže chceme být slyšet. Tyhle řeči mě nutí obracet oči v sloup, ale pak si představím, jak se otočím k Ledvinkovi a zařvu na něj, aby mi přestal sahat na nohu, místo abych se zdvořile schovávala za svými sluchátky a knihou. Ta představa mi vykouzlí úsměv na tváři.

Veškerý optimismus a nadšení, které jsem cítila dnes ráno při balení, se vypařily, jako když utíká vzduch z píchlé pneumatiky. Novina, že se Vanya skutečně odstěhuje, mě vyvedla z míry. Myslela jsem, že potrvá měsíce, možná i roky, než hypotéku zařídí. Všichni se někam posouvají, rostou. Vee činí z našeho bytu domov. Jestli se tam nastěhuje někdo cizí, bude to zase jenom byt. V pětadvaceti jsem se domnívala, že ve třiceti budu už mít za sebou spoustu úspěchů. Jenže čím se můžu za poslední čtyři roky pochlubit? Změnilo se pouze to, že muži, kteří mě oslovují, jsou padesátníci a nosí ledvinky.

Když přistaneme, opustím co nejrychleji letadlo, popadnu na pásu své černé zavazadlo, skočím do taxíku na stanovišti a požádám řidiče, aby mě odvezl do města. Už chci být v hotelu, vybalit si, smýt ze sebe letadlo a pak si u pokojové služby poručit alkohol.

„Jste na Jersey poprvé?“ zeptá se taxikář. Má kostkovanou bekovku a rozježený hnědý plnovous pokropený šedinami.

„Jo,“ odpovím tiše, protože nemám síly na zdvořilostní konverzaci. Mělo by existovat nějaké znamení, jak slušně naznačit taxikáři, že byste se radši nevybavovali.

Řidičův plnovous je dost zvláštní a přistihnu se, že na něj civím. Žádný úhledný hipsterský vous – spíš něco jako Tom Hanks v Trosečníkovi. Tenhle chlápek vypadá, jako když ho to tu před lety doslova vyplavilo na břeh, přespával v chatrči, živil se kokosy a dneska se rozhodl, že začne taxikařit. Jakýsi trosečnický závan je cítit i z jeho auta – něco jako mokré ručníky od písku.