Přeložila Petra Diestlerová

Část překladu této knihy vznikla s podporou Českého literárního centra, sekce Moravské zemské knihovny v Brně, v rámci rezidenčního pobytu v Literárním domku Vzdělávacího a kulturního centra Klášter Broumov v červenci roku 2022.

Tato kniha je román. Jména, postavy, místa a události jsou buď výplodem autorčiny představivosti, nebo jsou užity fikčním způsobem. Jakákoli podobnost se skutečnými osobami, živými či mrtvými, událostmi nebo lokalitami je čistě náhodná.

TO PARADISE

Copyright © 2022 by Hanya Yanagihara

Translation © Petra Diestlerová, 2023

ISBN 978-80-207-2195-2

Obsah

Kniha I

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

Kniha II

Část I

Část II

Kniha III

Část I

Část II

Část III

Část IV

Část V

Část VI

Část VII

Část VIII

Část IX

Část X

V edici Světová knihovna vyšly tyto svazky:

Pro Daniela Roseberryho,

který mi tím pomohl projít

A pro Jareda Hohlta

vždycky

Kniha I

Washingtonovo náměstí

I

Navykl si chodit před večeří na procházku do parku: desetkrát dokola, někdy se loudal, jindy kráčel svižně, jak se mu zachtělo, a pak zamířil po schodech zpátky do domu a do svého pokoje, aby si opláchl obličej a narovnal vázanku, než opět sestoupí dolů ke stolu. Když však odcházel dnes, ta malá služtička mu podala rukavice se slovy: „Pan Bingham říkal, že vám mám připomenout, že dneska přijdou na večeři vaši sourozenci.“ A on odpověděl: „Ano, děkuju, Jane, že jste mě upozornila,“ jako by mu to skutečně vypadlo z hlavy, a ona udělala drobné pukrle a zavřela za ním dveře.

Bude muset jít rychleji, než kdyby byl pánem svého času, ale přistihl se, že se tomu záměrně vzpírá, a naopak kráčí pomalejším tempem a poslouchá, jak podpatky jeho bot cílevědomě cvakají na dlažebních kostkách a klapot se rozléhá chladným vzduchem. Den už byl skoro u konce a obloha nabírala ten zvláštní sytý odstín inkoustově purpurové, který mu pokaždé bolestně připomínal chvíle, kdy v internátní škole po večerech sledoval, jak se všechno šrafuje černou a linie stromů se mu rozpouští před očima.

Zima už byla na spadnutí a on si vzal jenom lehký svrchník, přesto však šel dál, jenom si pevně překřížil paže na hrudi a zvedl klopy kabátu. I poté co zvony odbily pátou, kráčel se sklopenou hlavou stále kupředu, a teprve když dokončil pátý okruh, s povzdechem se obrátil a vydal se po jedné z cestiček severním směrem k domu a po úhledných kamenných schodech vzhůru ke dveřím, které se před ním otevřely ještě dřív, než vyšel až nahoru, a majordomus už natahoval ruku po jeho klobouku.

„V salonu, pane Davide.“

„Děkuji, Adamsi.“

Zastavil se přede dveřmi salonu a několikrát si přejel rukama po vlasech – neurotický návyk, stejně jako když si opakovaně uhlazoval pramínek vlasů, který mu při četbě nebo při kreslení padal do čela, nebo si zlehka klouzal ukazovákem pod nosem, když přemýšlel či během partie šachů čekal, až bude na tahu, anebo všechny ty ostatní drobné zlozvyky, k nimž měl sklon – a potom si opět povzdechl a otevřel obě křídla dveří naráz v gestu naznačujícím sebejistotu a ráznost, které samozřejmě postrádal. Ohlédli se po něm všichni naráz, ale pasivně, bez jakéhokoli projevu radosti či podráždění nad jeho příchodem. Nebyl nic víc než židle, stojací hodiny, šál přehozený přes opěradlo lenošky, něco, na čem oko spočinulo už tolikrát, že po tom nyní lhostejně sklouzlo, neboť jeho přítomnost byla tak důvěrně známá, že se zakreslila a vlepila do kulis, ještě než se zvedla opona.

„Zase pozdě,“ utrousil John dřív, než on stihl cokoli říct, ale pronesl to mírně a zdálo se, že nemá karatelskou náladu, ačkoli u Johna se to nikdy nedalo úplně poznat.

„Johne,“ řekl na pozdrav, poznámku přešel mlčky, ale potřásl mu rukou a bratrovu manželovi Peterovi rovněž; „Eden“ – políbil na pravou tvář nejprve svou sestru a pak její ženu Elizu – „kde je dědeček?“

„Ve sklepě.“

„Aha.“

Všichni tam chvilku stáli mlčky a Davida na vteřinu bodl záchvěv starého zahanbení, jaké nad nimi třemi, sourozenci Binghamovými, cítil často: zdálo se mu, že by si neměli vzájemně co říct – nebo spíše že by nevěděli, jak si něco říct – nebýt přítomnosti svého dědečka, jako by jediná věc, která je nutila vnímat ostatní jako skutečné osoby, nebyla sdílená krev či minulost, nýbrž on.

„Hodně práce?“ zeptal se John a on se na něj rychle podíval, ale John se skláněl nad dýmkou a David nedokázal poznat, jak otázku zamýšlel. Když byl na pochybách, dokázal obvykle vyčíst skutečný význam Johnových slov z Peterovy tváře – Peter hovořil méně, ale jeho obličej byl výmluvnější a Davida často napadalo, že ti dva fungují jako jediná komunikační jednotka, v níž Peter očima a bradou ilustroval to, co John říkal, nebo John překládal do slov zamračení, úšklebky a prchavé úsměvy, které se míhaly Peterovi po tváři, ale tentokrát byl Peterův obličej bezvýrazný, stejně bezvýrazný jako Johnův hlas, a tudíž nijak nepomáhal, a tak byl nucen na otázku odpovědět, jako by byla myšlena vážně, což možná i byla.

„Ani ne,“ odpověděl a pravdivost té odpovědi – její očividnost a nepopiratelnost – byla tak nesporná a syrová, že to znovu působilo dojmem, jako by místnost strnula, a dokonce i John se zastyděl, že takovou otázku vůbec položil. A potom se David pokusil udělat to, co občas dělal, což bylo ještě horší, totiž že se dal do vysvětlování, že se snažil dát výraz a tvar tomu, jak tráví své dny. „Četl jsem si –“ Ach, dalšího ponížení byl však ušetřen, neboť to už do salonu vcházel dědeček, hrdě svíral tmavou láhev vína pokrytou srstí prachu v barvě myší šedi a vítězně volal – našel ji! –, a ještě dřív, než se ocitl plně v jejich středu, už říkal Adamsovi, že budou spontánní, ať to víno dekantuje rovnou a dají si ho k večeři. „A och, podívejme, než se mi podařilo tu zatrolenou láhev vyhrabat, přišel další milý host,“ řekl a usmál se na Davida, než se otočil k celé skupině, takže je jeho úsměv zahrnul všechny; bylo to pozvání, aby ho následovali k jídelnímu stolu, což učinili, a zahájili tím jednu ze svých obvyklých nedělních večeří, které se konaly jednou měsíčně, a všech šest jich sedávalo na svých obvyklých místech kolem naleštěného dubového stolu – dědeček v čele, David po jeho pravici a vedle něj Eliza, John po dědečkově levici a vedle něj Peter a Eden pak naproti dědečkovi – a vedlo obvyklé mumlané, bezvýznamné rozhovory: novinky z banky, novinky o Edeniných studiích, novinky o dětech, novinky o Peterově a Elizině rodině. Venku svět bouřil a hořel – Němci pronikali hlouběji a hlouběji do Afriky, Francouzi se stále prosekávali Indočínou, a ještě blíž byly poslední děsivé zprávy z Kolonií: střílení, věšení a bití, rituální oběti, události nad pomyšlení hrůzné, a přece tak blízké – ale žádná z těch věcí, zejména ty, které jim byly nejblíž, nesměla propíchnout obláček dědečkových večeří, kde bylo všechno hebké a to tvrdé se zjemňovalo; dokonce i platýs byl uvařen v páře tak dokonale, že jste ho mohli nabírat podanou lžící a kosti se poddávaly tomu nejslabšímu dloubnutí stříbra. Ale přesto bylo obtížné, vlastně o to obtížnější zabránit vnějšímu světu v průniku dovnitř, a když se podával dezert, což byl tvaroh se zázvorovým vínem vyšlehaný tak, až připomínal mléčnou pěnu, Davida napadlo, jestli i ostatní stejně jako on přemýšlejí nad tím vzácným kořenem zázvoru, který byl nalezen a vykopán v Koloniích, dopraven sem do Svobodných států a kuchařka ho zakoupila za horentní sumu: Kdo musel ten zázvor vykopat a sklidit? Komu ho vyrvali z rukou?

Po večeři se opět shromáždili v salonu, Matthew naléval kávu a čaj a dědeček se v křesle zavrtěl, jenom nepatrně, když tu Eliza náhle vyskočila a řekla: „Petere, pořád ti chci ukázat v té knize obrázek toho pozoruhodného mořského ptáka, o kterém jsme minulý týden mluvili, a slíbila jsem si, že dneska večer to už skutečně udělám, dědečku Binghame, omluvíte nás?“ A dědeček přikývl a řekl: „Samozřejmě, dítě,“ a Peter pak taky vstal, nabídl jí rámě a společně odešli z pokoje a Eden se zdála hrdá na to, že má manželku, která je tak dokonale naladěná na všechno, co se kolem ní děje, že dokáže vytušit chvíli, kdy by Binghamovi chtěli zůstat o samotě, a umí se nenuceně stáhnout z jejich blízkosti. Eliza byla zrzavá a statná, a když procházela salonem, drobné skleněné ozdoby lemující stolní lampy se chvěly a cinkaly, ale v tomto ohledu byla lehkonohá a hbitá a všichni už v minulosti dostali šanci být za tuhle její vnímavost vděční.

Takže má dojít na rozhovor, o němž se mu dědeček zmínil už v lednu, když byl rok dosud nový. A přece ho každý měsíc očekávali a každý měsíc, po každé rodinné večeři – a po Dni nezávislosti a po Velikonocích a pak po Prvním máji a pak po dědečkových narozeninách a po všech zvláštních příležitostech, při nichž se takto skupinově scházeli – bylo to očekávání zklamáno a znovu a znovu, a teď to přišlo, druhou říjnovou neděli, a nakonec o tom budou přece jenom mluvit. I ostatní okamžitě pochopili, o co jde, a nastaly všeobecné přípravy, nakousnuté sušenky a nedopité šálky se vracely na talířky a podšálky, zkřížené nohy se narovnávaly, páteře se napřimovaly, tedy až na dědečka, který se naopak zabořil hlouběji do klubovky a kožené čalounění pod ním zavrzalo.

„Bylo pro mě důležité, abych vás tři vychovával s upřímností,“ začal po jedné ze svých typických odmlk. „Vím, že jiní prarodiče by s vámi tento rozhovor nevedli, ať už ze snahy jednat diskrétně, nebo aby se vyhnuli rozepřím a zklamáním, jaká z něj nevyhnutelně vzejdou – proč by to měli dělat, když k těm hádkám může dojít až v době, kdy oni budou pryč, a tudíž je do nich nebude nikdo zatahovat? Ale já pro vás nejsem takovým prarodičem a nikdy jsem nebyl, takže považuju za nejlepší mluvit s vámi otevřeně. Pozor,“ – a tady se odmlčel a na všechny se postupně ostře podíval – „to neznamená, že hodlám strpět nějaká zklamání: skutečnost, že vám sděluju, co se chystám udělat, neznamená, že bych o tom měl nějaké pochyby; toto je závěr daného tématu, nikoli jeho začátek. A říkám vám to, aby nedošlo k žádným nesprávným výkladům, k žádným spekulacím – uslyšíte to ode mě na vlastní uši, nepřečtou vám to z kusu papíru, až budete stát všichni v černém v kanceláři Frances Holsonové.

Nemělo by vás překvapit, že hodlám svou pozůstalost rozdělit mezi vás tři rovným dílem. Všichni jste samozřejmě dostali věci osobní povahy a aktiva po svých rodičích, ale každému z vás jsem odkázal některé ze svých vlastních cenností, věci, o nichž se domnívám, že je oceníte konkrétně vy nebo vaše děti. Zjištění, které to jsou, bude muset počkat do doby, kdy tady už s vámi nebudu. Vyčlenil jsem peníze rovněž pro jakékoli potomky, které byste v budoucnu mohli mít. Pro ty, které už máte, jsem založil svěřenské fondy: Eden, dva byly vytvořeny pro Wolfa a pro Rosemary, Johne, jeden jsem ustavil i pro Timothyho. A Davide, stejnou částku jsem dal stranou pro všechny tvé případné dědice.

Banku Bingham Brothers bude nadále řídit správní rada a její akcie se rozdělí mezi vás tři. Každý z vás si podrží křeslo ve správní radě. Pokud se rozhodnete své akcie prodat, postihy budou značné, musíte je nejprve nabídnout svým sourozencům, za sníženou cenu, a následný prodej musí správní rada odsouhlasit. Tohle všechno jsem s vámi probíral už dříve, jednotlivě. Nic z toho by vás nemělo překvapit.

Nyní se zase zavrtěl a sourozenci rovněž, neboť pochopili, že skutečná hádanka je to, co přijde nyní, a věděli (a bylo jim jasné, že dědeček to ví taky), že ať už se rozhodl jakkoli, někteří z nich z toho nebudou mít radost – a nyní šlo pouze o to, aby zjistili kteří.

„Eden,“ oznámil, „ty získáš Frog’s Pond Way a byt na Páté avenue. Johne, ty obdržíš panství Larkspur a dům v Newportu.“

A v tu chvíli se zdálo, že se vzduch napjal a zamihotal, neboť všem došlo, co to znamená: že dům na Washingtonově náměstí dostane David.

„A David,“ řekl dědeček pomalu, „zdědí Washingtonovo náměstí. A srub u Hudsonu.“

V tu chvíli náhle vypadal unaveně a zabořil se do křesla ještě hlouběji, zmožený něčím, co vypadalo jako skutečné vyčerpání, nikoli pouhé divadlo, a ticho se táhlo dál. „A to je vše, tak zní moje rozhodnutí,“ dodal dědeček. „A chci, abyste je všichni potvrdili, výslovně a okamžitě.“

„Ano, dědečku,“ zamumlali všichni. A pak se David vzchopil a dodal: „Děkuju, dědečku,“ a John a Eden se probrali z vlastního transu a opakovali jeho slova ozvěnou.

„Není zač,“ odpověděl dědeček. „Ačkoli doufejme, že ještě potrvá mnoho let, než Eden nechá strhnout moji milovanou kůlnu ve Frog’s Pond,“ dodal a usmál se na ni a jí se nějak podařilo úsměv opětovat.

Potom, ačkoli to nikdo z nich neřekl nahlas, večer rychle dospěl k závěru. John zazvonil na Matthewa, aby povolal Petera a Elizu a nechal předjet jejich kočáry, a pak si už všichni podávali ruce, líbali se na tváře a loučili se a všichni šli až ke dveřím a jeho sourozenci a jejich partneři se halili do kabátů a plédů a omotávali se šálami, což byla za obvyklých okolností podivně rozverná a zdlouhavá procedura, při níž se lidé na poslední chvíli vyjadřovali pochvalně o jídle a zmiňovali rozmanité zapomenuté podrobnosti ze svých vnějších životů, ale nyní to proběhlo mdle a krátce a Peter i Eliza už nasadili trpělivé, soucitné výrazy plné očekávání, které si osvojil každý, kdo se kdy přivdal či přiženil do okruhu Binghamových, nedlouho poté, co zaujal své místo. A pak byli pryč, po poslední rundě objímání a loučení, do níž Davida zahrnuli alespoň gesty, když už ne vřelostí a duchem.

Po těchto nedělních večeřích měli s dědečkem ve zvyku dát si v dědečkově přijímacím pokoji ještě sklenku portského nebo další šálek čaje a probrat, jak večer proběhl – vyměňovali si drobné postřehy, které nebyly úplně klevety; ty dědečkovy trochu jedovatější, což bylo jednak jeho právo, jednak zvyklost: Nepřipadal Peter Davidovi maličko ztrhaný? Nezdá se mu, že Edenin profesor anatomie musí být nesnesitelný? Ale když se dneska dveře zavřely a oni v domě opět osaměli, dědeček oznámil, že je unavený, že to byl dlouhý den a že si jde nahoru lehnout.

„Samozřejmě,“ odpověděl, ačkoli ho dědeček nežádal o svolení, jenže i on chtěl být sám, aby se mohl zamyslet nad tím, k čemu právě došlo, a tak dědečka políbil na tvář a pak minutku postál ve zlatavém světle svíček u vchodu do domu, který mu jednou bude patřit, než se také obrátil, zamířil nahoru do svého pokoje a cestou požádal Matthewa, aby mu přinesl ještě jednu misku toho tvarohu.

II

Nevěřil, že se mu podaří usnout, a skutečně, po dobu, která mu připadala jako mnoho hodin, ležel beze spánku a uvědomoval si, že sní, a přece je stále při vědomí, že pod sebou cítí naškrobenou bavlnu prostěradla a že jeho poloha na lůžku, s levou nohou ohnutou do trojúhelníku, způsobí, že nazítří bude ztuhlý a rozbolavělý. A přesto zjevně přece jenom usnul, neboť když znovu otevřel oči, v místech, kde závěsy úplně nepřiléhaly, se dovnitř draly tenké proužky bílého světla, v ulicích zněl klapot koňských kopyt a za dveřmi jeho pokoje přecházely služebné s kbelíky a košťaty.

Pondělky mu vždycky připadaly bezútěšné. Když se probudil, hrůza předchozího večera v něm stále zůstávala nerozředěná a obvykle se snažil vstát časně, dokonce ještě dřív než dědeček, aby i on mohl mít pocit, že se připojuje k proudu činností, z nichž sestával život většiny lidí, že i on, stejně jako John, Peter či Eden, má své povinnosti, nebo jako Eliza místa, kde je očekáván, a nikoli pouze den stejně nejasně vymezený jako každý jiný, den, který se bude muset snažit zaplnit vlastním úsilím. Nedalo se říct, že by neměl nic: oficiálně byl ředitelem firemní dobročinné nadace a schvaloval částky na podporu jednotlivců či kauz, které nahlíženy jako celek představovaly jakousi rodinnou historii – patřili k nim bojovníci hnutí odporu působící na Jihu; charity, které se snažily poskytovat ubytování uprchlíkům a spojovat jejich rodiny; organizace na podporu vzdělání černochů; sdružení pečující o opuštěné a zanedbané děti; spolky, jež se zabývaly osvětovou činností mezi úpějícími masami zbídačelých přistěhovalců, kteří den co den připlouvali k jejich břehům; lidé, s nimiž se ten či onen člen rodiny někdy setkal, jejich osudy ho dojaly a nyní se snažil alespoň nějak pomoci –, nicméně on měl za úkol pouze schvalovat šeky a měsíční soupis příjmů a výdajů, které už prověřili firemní účetní a právníci, jimž je poskytla jeho sekretářka, výkonná mladá žena jménem Alma, která nadaci ve skutečnosti řídila sama; on tam byl čistě proto, aby poskytl jméno Bingham. Také pracoval jako dobrovolník a dělal všechno, co může dělat dobře vychovaný, stále ještě skoro mladý člověk: připravoval balíčky gázy, obvazů a bylinných mastí pro bojovníky v Koloniích; pletl ponožky pro chudé; jednou týdně vyučoval kreslení ve škole pro nalezence, kterou jeho rodina financovala. Ale všechny tyto snahy a zaměstnání dohromady každý měsíc zabraly pouze zhruba týdenní množství hodin, a on tak po zbytek času zůstával sám a neměl nic na práci. Chvílemi ho přepadal pocit, jako by jeho život byl cosi, co se on pouze snaží spotřebovat, aby mohl v závěru každého dne s povzdechem ulehnout na lůžko s vědomím, že se propracoval dalším nepatrným kouskem své existence a posunul se o centimetr k jejímu přirozenému konci.

Toto ráno ho však potěšilo, že se probudil pozdě, neboť si stále nebyl jistý, jak má chápat události předchozího večera, a byl vděčný za příležitost zamyslet se nad nimi s jasnější hlavou. Zazvonil, požádal o vajíčka, toast a čaj a pak jedl a pil v posteli a četl si u toho ranní noviny – další čistky v Koloniích, o podrobnostech se článek nezmiňoval; nabubřelý esej od výstředního filantropa, který proslul svými občas extrémními názory a opět prohlašoval, že je nutné poskytnout občanská práva černochům, kteří žili ve Svobodných státech před jejich založením; dlouhý článek, devátý za posledních devět měsíců, oslavující dostavbu Brooklynského mostu a toho, jak proměnil obchodní dopravu ve městě, tentokrát v doprovodu velkých podrobných ilustrací jeho vysokých věží, tyčících se nad řekou – a poté se umyl, oblékl, odešel z domu a cestou zavolal na Adamse, že se naobědvá v klubu.

Den byl chladný a slunečný, a jelikož už nastalo pozdní dopoledne, čišela z něj jásavá, činorodá energie: bylo stále dost časně na to, aby byli všichni dělní a plní naděje – dnešek se pořád může stát tím dnem, kdy život provede nádherný a dlouho toužebně očekávaný obrat, člověk náhle přijde k majetku, boje na Jihu ustanou nebo třeba jenom k večeři budou dva plátky slaniny místo jednoho – a den dosud nepokročil natolik, aby se stalo zjevným, že tyto naděje budou opět zklamány. Když se procházel, obvykle chodil bez konkrétního cíle a nechával o směru rozhodnout své nohy, a tak se nyní vydal doprava na Pátou avenue a při chůzi kývl na kočího, který ve stájích před kočárovnou zapřahal hnědáka.

Dům: doufal, že když nyní opustil jeho stěny, dokáže se nad ním zamyslet trochu objektivněji, ačkoli co to vlastně znamená? Neprožil v něm první část svého dětství, to nikdo z nich – tato čest připadla velkému studenému sídlu o kus dál severním směrem, západně od Park Avenue –, ale právě sem on a jeho sourozenci a před nimi jejich rodiče docházeli na každou významnou rodinnou událost, a když si rodiče vzala nemoc, právě do tohoto domu se všichni tři přestěhovali. V domově svého dětství museli zanechat veškerý svůj majetek, který byl z látky či z papíru, všechno, v čem by se mohla skrývat blecha, všechno, co se dalo spálit; pamatoval si, jak plakal pro panenku z koňských žíní, kterou miloval, a dědeček slíbil, že mu pořídí novou, a když pak všichni tři sourozenci vstoupili do svých pokojů na Washingtonově náměstí, našli tam své původní životy zrekonstruované do věrných podrobností – panenky, hračky, přikrývky, knihy, koberečky, župany, kabáty a polštáře. V dolní části znaku Bingham Brothers stála slova Servatur Promissum – Dodržený slib – a tehdy bylo sourozencům dopřáno pochopení, že se to vztahuje i na ně, že dědeček splní všechno, co jim slíbí, a za ta více než dvě desetiletí, která strávili v jeho péči, nejprve jako děti a poté jako dospělí, se nikdy nestalo, že by nedodržel slovo.

Novou situaci, v níž se ocitl jak on, tak oni, zvládl dědeček tak bravurně, že došlo k tomu, co si David později vybavoval jako téměř okamžité ukončení žalu. To samozřejmě nemohla být pravda, ani u něj a jeho sourozenců, ani u dědečka, který náhle přišel o své jediné dítě, ale David byl natolik ohromený, jak si nyní uvědomoval, sebejistotou svého dědečka a uceleností království, které pro ně vytvořil, že na ta léta nyní nedokázal myslet jiným způsobem. Bylo to, jako by dědeček už od chvíle, kdy se narodili, plánoval, že se jednoho dne stane jejich poručníkem a oni se nastěhují do domu, kde žil do té doby sám a všechno se tam podřizovalo pouze jeho rytmům, místo aby ho to zasáhlo znenadání. Později Davidovi připadalo, jako by si dům, už tak prostorný, nechal narůst nové místnosti, jako by se kouzlem objevila nová křídla a prostory, kam se mohli nastěhovat, jako by pokoj, který začal nazývat svým (a stále to dělal), vyčarovala potřeba a nebyl prostě přebudován na to, čím se stal, z toho, čím byl předtím, tedy ze zřídka využívaného rezervního salonku. Během let dědeček říkával, že vnoučata dala domu účel, že bez nich by to byl jen shluk místností, a vypovídalo o něm mnohé, že všichni tři, dokonce i David, to přijímali jako pravdu, že skutečně uvěřili, že poskytli domu – a tedy i dědečkovu vlastnímu životu – něco zásadně důležitého a vzácného.

Předpokládal, že každý z nich považoval dům za vlastní, ale on si vždycky rád představoval, že pro něj je to výjimečné útočiště, místo, kde nejen žije, ale kde se mu dostává pochopení. Nyní, jako dospělý, vnitřek domu čas od času vnímal tak, jak se jevil lidem zvenčí, tedy jako dobře uspořádanou, nicméně stále výstřední sbírku předmětů, které dědeček nashromáždil během svých cest po Anglii, po Kontinentu, a dokonce i po Koloniích, kde strávil nějaký čas během krátkého období míru, ale většinou u něj převládal dojem, který si utvořil jako dítě, kdy se mohl celé hodiny přesouvat z jednoho podlaží do druhého, otvírat zásuvky a skříňky, nakukovat pod postele a pohovky a vnímat pod holými koleny chladný hladký povrch dřevěné podlahy. Jasně si pamatoval, jak jako malý chlapec jednou ráno dlouho ležel v posteli a sledoval svazek slunečních paprsků, který se dovnitř dral oknem, a tehdy zřetelně pocítil, že právě sem patří, a dodnes si vybavoval, jakou útěchu mu to vědomí poskytovalo. Dokonce i později, v obdobích, kdy nebyl schopen vyjít z domu, ze svého pokoje, kdy se jeho život smrskl pouze na postel, nikdy nepovažoval dům za nic jiného než za svatyni; jeho zdi nejenže udržovaly venku hrůzy světa, ale rovněž držely pohromadě samotné jeho já. A nyní mu bude patřit a on bude patřit domu a nyní mu poprvé začal připadat tísnivý, jako místo, odkud teď už nikdy neunikne, jako místo, které ho vlastní stejně, jako on vlastní je.

Takovými myšlenkami se zaobíral, než došel na Dvaadvacátou ulici, a ačkoli už neměl chuť vejít do klubu – chodil tam stále méně často, neboť nestál o setkání s někdejšími spolužáky –, hlad ho zahnal dovnitř a tam si objednal čaj, chléb a uzenky, rychle se najedl a poté odešel, zamířil opět k severu a došel po Broadwayi až k jižnímu konci Central Parku, než se otočil a zamířil domů. Když se vrátil na Washingtonovo náměstí, bylo už po páté a obloha se opět šrafovala do tmavé, osamělé modři, a on měl právě tak čas převléknout se a upravit, než pod sebou zaslechl, jak dědeček mluví s Adamsem.

Nečekal, že se dědeček zmíní o událostech předešlého večera, ne v přítomnosti služebnictva, ale dokonce i poté, co přešli do salonu a osaměli se svými sklenkami, mluvil dědeček nadále pouze o bance, o tom, co se během dne seběhlo, a o novém klientovi, majiteli poměrně rozsáhlé lodní flotily z Rhode Islandu. Dostavil se Matthew s čajem a piškotovým koláčem pokrytým vysokou vrstvou vanilkové polevy; kuchařka, která věděla, že ho má David rád, ji navrchu ozdobila úlomky kandovaného zázvoru. Dědeček spořádal svůj dílek rychle a úhledně, ale David si ho nedokázal vychutnat tak, jak by měl, neboť příliš trnul očekáváním toho, co by dědeček mohl říct o včerejším rozhovoru, a také se bál, co by on sám mohl nedopatřením vyslovit, že by mohl nějakým způsobem odhalit vlastní rozporuplné pocity, že by mohl působit nevděčně. Nakonec ale dědeček dvakrát potáhl z dýmky, a aniž se na něj podíval, řekl: „Mám ještě jednu věc, kterou bych s tebou chtěl probrat, Davide, ale uprostřed všeho toho včerejšího vzrušení jsem to pochopitelně udělat nemohl.“

Tím se mu naskytla příležitost ještě jednou poděkovat, ale dědeček jeho díky odmávl spolu s dýmkovým kouřem. „Není nutné vyjadřovat vděčnost. Dům je tvůj. Koneckonců ho miluješ.“

„Ano,“ začal, neboť to byla pravda, ale pořád přemítal nad těmi zvláštními pocity, které během dne prožíval, když zkoumal při chůzi kolem tolika bloků, proč ho vyhlídka, že dům zdědí, nenaplňuje pocitem bezpečí, nýbrž jakousi panikou. „Ale –“

„Ale co?“ opáčil dědeček a nyní se na něj sám podíval se zvláštním výrazem ve tváři. A David dostal strach, že to vyznělo pochybovačně, a tak rychle řekl: „Jenom si dělám starosti kvůli Eden a Johnovi, to je všechno,“ a na to dědeček opět mávl rukou. „Eden a John si poradí,“ prohlásil úsečně. „S nimi si nemusíš lámat hlavu.“

„Dědečku,“ řekl s úsměvem, „se mnou si taky nemusíš lámat hlavu,“ a na to dědeček neřekl nic a pak to bylo oběma trapné, stejnou měrou kvůli té lži a kvůli tomu, jak byla obrovská, tak špatná, že ani dobré mravy nežádaly její popření.

„Dostal jsem pro tebe nabídku k sňatku,“ oznámil nakonec dědeček do ticha. „Dobrá rodina – Griffithovi z Nantucketu. Začali samozřejmě jako stavitelé lodí, ale teď mají vlastní flotilu a také malý, avšak výnosný obchod s kožešinami. Ten džentlmen se jmenuje křestním jménem Charles, je vdovec. Jeho sestra – rovněž vdova – bydlí s ním a společně vychovávají její tři syny. Během obchodní sezony pobývá Charles na ostrově a zimy tráví na Cape Codu.

Tu rodinu osobně neznám, ale je velmi vážená – hodně se zapojuje do místní správy a bratr pana Griffitha, který s ním a se sestrou spolupracuje v obchodě, je předsedou obchodní komory. Mají ještě jednoho sourozence, sestru, která žije na Severu. Pan Griffith je nejstarší, rodiče jsou dosud naživu – firmu založili jeho prarodiče z matčiny strany. Nabídku poslali Frances, prostřednictvím svého právníka.“

Připadalo mu, že by měl něco říct. „Jak starý je ten džentlmen?“

Dědeček si odkašlal. „Je mu jednačtyřicet,“ připustil zdráhavě.

„Jednačtyřicet!“ zvolal David důrazněji, než zamýšlel. „Omlouvám se,“ řekl vzápětí. „Ale jednačtyřicet! Vždyť je to stařec!“

Nad tím se dědeček pousmál. „Ne tak úplně,“ podotkl. „Ne z mého hlediska. A většina zbytku světa by to taky tak nevnímala. Ale ano, je starší. Přinejmenším starší než ty.“ A potom, když David nic neříkal: „Dítě, víš přece, že nechci, aby sis vzal někoho, o koho nestojíš. Ale o tomhle jsme spolu už mluvili, je to něco, o co jsi projevil zájem, jinak bych se tou nabídkou vůbec nezabýval. Mám Frances sdělit, že odmítáš? Nebo bys stál o schůzku?“

„Připadá mi, že ti začínám být na obtíž,“ zamumlal nakonec David.

„Ne,“ prohlásil dědeček. „Nejsi na obtíž. Jak jsem řekl, žádné moje vnouče nemusí vstoupit do manželství, pokud si to nepřeje. Ale myslím, že bys to mohl zvážit. Nemusíme Frances odpovědět okamžitě.“

Seděli mlčky. Je pravda, že už uběhlo mnoho měsíců – rok, možná i víc – od chvíle, kdy dostal naposledy nějakou nabídku k sňatku, nebo třeba někdo jen projevil zájem, ačkoli netušil, zda je to tím, že poslední dva návrhy odmítl tak rychle a tak lhostejně, nebo protože se ve společnosti nakonec roznesla zvěst o jeho epizodách, které se s dědečkem tak pečlivě snažili tajit. Pravda, představa sňatku ho do jisté míry děsila, ale není stejnou měrou znepokojivé, že tato poslední nabídka přišla od rodiny, kterou neznají? Ano, dotyčný má nepochybně přiměřené jmění a postavení – Frances by se o tom neopovážila dědečkovi zmínit, kdyby tomu tak nebylo –, ale rovněž to znamenalo, že ti dva, dědeček a Frances, usoudili, že se nyní musejí zabývat i návrhy, které nepřicházejí z okruhu lidí, s nimiž se Binghamovi znají a stýkají, tedy mimo těch zhruba padesát rodin, jež vybudovaly Svobodné státy a mezi nimiž nejen on a jeho sourozenci, ale i jejich rodiče a před nimi dědeček strávili celý život. Právě do této malé komunity patřili Peter i Eliza, ale nyní bylo zjevné, že nejstarší dědic Binghamových, pokud se vůbec ožení, bude muset nalézt partnera mimo tento zlatý kruh, bude muset hledat v jiné skupině lidí. Binghamovi nebyli přezíraví, nikoho nevylučovali, nepatřili k lidem, kteří se nestýkají s obchodníky a kupci, s těmi, kteří začínali svůj život v této zemi jako jeden druh lidí a skrze píli a chytrost se stali někým jiným. Peterova rodina taková byla, ale oni ne. A přesto nedokázal setřást pocit, že zklamal, že odkaz, který se jeho předkové tak tvrdě snažili vybudovat, byl skrze jeho osobu jaksi umenšen.

Nicméně také cítil, navzdory dědečkovým slovům, že by nebylo dobré ten návrh okamžitě odmítnout: ze své současné situace mohl vinit pouze sám sebe, a jak jasně dokazovala nabídka Griffithových, nemá neomezené možnosti, navzdory svému jménu a dědečkovým penězům. A tak dědečkovi řekl, že se schůzkou souhlasí, a dědeček – s výrazem, který nemohl znamenat nic jiného než chabě zamaskovaný projev úlevy – odpověděl, že to Frances okamžitě sdělí.

Potom se ho zmocnila únava, a tak se omluvil a odešel do svého pokoje. Ačkoli se pokoj od doby, kdy se do něj v dětství nastěhoval, proměnil k nepoznání, znal ho tak dobře, že by se v něm dokázal pohybovat i potmě. Další dveře z něj vedly do místnosti, kde kdysi měli se sourozenci hernu a nyní se v ní nacházela jeho pracovna, a právě tam se zavřel s obálkou, kterou mu dědeček předal, než se s ním na noc rozloučil. Uvnitř byla malá rytina zachycující podobu toho muže, Charlese Griffitha, a on si ji ve světle lampy pozorně prohlédl. Pan Griffith byl plavovlasý, se světlým obočím, měkkým, kulatým obličejem a bujným, byť nikoli přemrštěně velkým knírkem; i z obrázku, který zachycoval pouze jeho obličej, krk a vrcholek ramen, David poznal, že je podsaditý.

Okamžitě ho zachvátila panika, přešel k oknu, rychle je otevřel a nadechl se chladného čistého vzduchu. Bylo pozdě, jak si uvědomil, později, než se domníval, a dole pod ním se nic nehýbalo. Skutečně chce uvažovat o tom, že by opustil Washingtonovo náměstí, tak krátce poté, co si neochotně představoval, že odsud možná nikdy neodejde? Znovu se otočil, zahleděl se do místnosti a snažil se představit si, jak se veškerý její obsah – jeho police s knihami, jeho malířský stojan, psací stůl s papíry, kalamáři a zarámovaným portrétem jeho rodičů, lenoška se šarlatovým čalouněním, nyní slehlým a popraskaným stářím, kterou měl od univerzitních let, šál z nejjemnější vlny vyšívaný orientálním vzorem, speciálně zaslaný z Indie, který dostal od dědečka přede dvěma lety k Vánocům; všechno uspořádané tak, aby mu to poskytovalo co největší pohodlí či potěšení, případně obojí – přesouvá do dřevěného domu na Nantucketu a on spolu s tím.

Ale nedokázal to. Ty věci patřily sem, do tohoto domu: bylo to, jako by je dům sám vypěstoval, jako by byly něčím živoucím, co by se scvrklo a uchřadlo, kdyby se to pokusil přesadit jinam. A pak ho napadlo: Neplatí totéž i pro něj? Není i on něčím, co tento dům, pokud přímo nezrodil, tak přinejmenším vypiplal a vyživoval? Kdyby opustil Washingtonovo náměstí, jak by mohl někdy vědět, kde ve světě opravdu je? Jak by mohl opustit tyto stěny, které mlčky nehnutě přihlížely všem jeho stavům? Jak by mohl opustit tyto podlahy, po nichž slýchával dědečka chodit pozdě v noci, když mu osobně nosil vývar z morkových kostí a léky během měsíců, kdy nebyl schopen vyjít ze svého pokoje? Nebylo to vždycky radostné místo. Občas bylo i hrozné. Ale mohl by mít kdekoli jinde pocit, že je to tam takhle přesně jeho?

III

Jednou ročně, v předvánočním týdnu, byli chovanci Charitativní školy a ústavu Hirama Binghama pozváni na občerstvení do jednoho ze zasedacích sálů banky Bingham Brothers. Pohostili je šunkou, cukrovím, jablečným kompotem a pudinkem a v závěru je přišel osobně pozdravit Nathaniel Bingham, jejich patron a majitel banky, v doprovodu dvou svých zaměstnanců, kteří byli oba absolventi přímo této školy a předváděli příslib dospělého života, jenž byl pro ty děti stále příliš vzdálený a abstraktní (a pro většinu z nich želbohu takový zůstane), aby si ho vůbec dokázaly představit. Pan Bingham pronesl stručný projev, v němž je nabádal k píli a poslušnosti, a pak se školáci seskupili do dvou řad a každý z nich od jednoho z těch bankovních úředníků obdržel plochou tlustou tabulku červenobíle pruhovaného vánočního lízátka s mátovou příchutí.

Této události se pravidelně účastnili všichni tři sourozenci a Davidovou oblíbenou chvílí nebyly výrazy v dětských tvářích, když žáci spatřili tu hostinu, nýbrž to, jak se zatvářili, když vešli do vstupní haly banky. Chápal jejich úžas, neboť i jeho samotného se tam pokaždé zmocnil nanovo: rozlehlá podlahová plocha ze stříbřitého mramoru, nablýskaná do vysokého lesku; jónské sloupy vytesané ze stejného kamene; velkolepý klenutý strop vykládaný zářivým mozaikovým vzorem; tři nástěnné malby, které po délce zcela pokrývaly své tři stěny a namalované byly tak vysoko, že byl člověk téměř nucen zaujmout pozici prosebníka, aby si je mohl pořádně prohlédnout – první z nich zachycovala jeho praprapradědečka Ezru, válečného hrdinu, který se vyznamenal v bitvě za nezávislost na Británii; druhá jeho prapradědečka Edmunda, jak pochoduje k severu v doprovodu několika svých druhů Utopistů z Virginie do New Yorku, aby tam založili to, co později vejde ve známost jako Svobodné státy, třetí pak jeho pradědečka Hirama, kterého nikdy nepoznal, jak zakládá banku Bingham Brothers a nechává se zvolit starostou New Yorku. Na pozadí všech panelů, vyvedeném v odstínech hnědé a šedé, byly zachyceny okamžiky jak z dějin jeho rodiny, tak z dějin země: obléhání Yorktownu, kde Ezra bojoval; jeho manželka a malí synové doma v Charlottesville; Edmundův sňatek s jeho manželem Markem a první války s Koloniemi, v nichž Svobodné státy sice zvítězí, ale za cenu těžkých lidských i finančních ztrát; Hiram a jeho dva bratři, David a John, jako mladí muži, kteří ještě netuší, že z nich tří se pouze nejmladší Hiram dožije čtyřicítky a pouze on bude mít dědice – svého syna Nathaniela, Davidova dědečka. Pod každým panelem byla připevněná vystouplá mramorová destička obsahující jedno vyryté slovo – Slušnost, Pokora, Lidskost –, což společně s větou na bankovním znaku tvořilo rodové heslo Binghamových. Čtvrtý panel, ten nad masivními hlavními dveřmi, které vedly na Wall Street, zůstával prázdný, hladká holá plocha, a právě tam budou jednoho dne zaznamenány úspěchy Davidova dědečka: jak udělal z Bingham Brothers nejbohatší finanční instituci nikoli pouze ve Svobodných státech, ale i v Americe; jak pomohl Americe financovat její boj v občanské válce, zajistil autonomii své země a úspěšně bránil existenci Svobodných států před každým pokusem je zrušit a připravit jejich občany o práva; jak platil přesídlení svobodných černochů, kteří vstoupili na území Svobodných států, a pomáhal jim, aby si vybudovali nový život na Severu či na Západě, a stejně tak uprchlíkům z Kolonií. Pravda, Bingham Brothers už nebyla jediná a podle některých ani nejmocnější bankovní instituce ve Svobodných státech, zejména když se v nedávné době tak rozbujely zbohatlické židovské banky, které začaly po městě vznikat, ale všichni by se shodli, že je stále nejvlivnější, nejprestižnější, nejproslulejší. Na rozdíl od těch nováčků, jak s oblibou říkal jeho dědeček, si Binghamovi nepletli ctižádost s chamtivostí nebo chytrost s prohnaností – cítili odpovědnost stejnou měrou vůči Svobodným státům jako vůči lidem, jimž sloužili. „Velký pan Bingham“, tak Nathaniela označovali v novinách, občas posměšně, zejména když se pokusil iniciovat některý ze svých ctižádostivějších projektů – například před deseti lety ten návrh prosadit univerzální volební právo i v Americe –, ale převážně upřímně, neboť Davidův dědeček byl nepopiratelně velikán, někdo, jehož činy a podobizna si zasloužily, aby je na omítku namaloval umělec, který se nebezpečně pohupuje na sedátku z provazu a dřeva vysoko nad kamennou podlahou a snaží se nedívat dolů, zatímco přikládá ke stěně štětec lesklý barvou.

Ale přes to všechno tam nebyl žádný pátý či šestý panel: pro jeho otce, druhého válečného hrdinu v rodině, ani pro něj a jeho sourozence tam žádné místo vyhrazeno nezůstalo. Ačkoli – co by jeho třetina takového panelu asi tak zachycovala? Muže, který v domě svého dědečka čeká, zatímco jedno roční období vplouvá do dalšího, až se mu konečně ozřejmí jeho život?

Taková sebelítost, taková slabost byly nepřitažlivé a neslušivé, jak dobře věděl, a tak přešel přes foyer k vysokým dubovým dveřím na konci, kde už na něj čekal dědečkův tajemník, muž, jehož on a jeho sourozenci, co se pamatoval, znali pouze jako Norrise.

„Pane Davide,“ řekl. „Už jste nás dlouho nenavštívil.“

„Dobrý den, Norrisi,“ pozdravil. „Máte pravdu. Doufám, že se vám daří dobře?“

„Ano, pane Davide. A vám?“

„Ano, velmi.“

„Ten džentlmen se už dostavil, odvedu vás za ním. Potom vás bude chtít vidět váš dědeček.“

Vydal se za tajemníkem chodbou s dřevěným táflováním. Norris byl štíhlý úpravný muž s křehkými, jemně vycizelovanými rysy, jehož vlasy byly v době Davidova dětství zářivě zlaté a během uplynulých desetiletí vybledly do barvy pergamenu. Jeho dědeček mluvil o téměř všech součástech svého života a života rodiny zcela otevřeně, ale ohledně Norrise byl vyhýbavý; všem bylo jasné, že se Norris a dědeček důvěrně stýkají, ale navzdory tomu, že Nathaniel Bingham hlásal toleranci vůči všem společenským třídám a odpor k sešněrovaným pravidlům lepší společnosti, nikdy Norrise nepředstavil jako svého společníka ani nenaznačil, svým vnoučatům či komukoli jinému, že by mohl jejich vztah legitimizovat. Norris mohl přicházet k nim domů, kdykoli se mu zachtělo, ale neměl tam vlastní postel ani pokoj; nikdy neoslovil Binghamovy děti, ani v době, kdy byly úplně malé, pouze křestním jménem, bez „pane“ či „slečno“, a oni už dávno přestali navrhovat, aby to udělal; účastnil se některých rodinných sešlostí, ale nikdy nebyl zván k rozhovorům, které probíhaly v salonu po večeři, nebo na Vánoce či na Velikonoce. Ani nyní si David nebyl jistý, kde přesně Norris bydlí – domníval se, že kdysi kdesi zaslechl, že žije v bytě poblíž Gramercy Parku, který mu dědeček už před lety koupil –, a rovněž neměl žádné konkrétní informace o tom, odkud pochází a co jsou zač jeho příbuzní; přijel z Kolonií, ještě než se David narodil, a když se s ním dědeček seznámil, pracoval u Bingham Brothers jako nosič uhlí. Ve společnosti Binghamových se choval nenápadně a tiše, ale zároveň nenuceně; byli na něj natolik zvyklí, že na něj často zapomínali – jeho přítomnost se předpokládala, ale jeho nepřítomnost procházela bez povšimnutí.

Nyní se Norris zastavil před jednou ze soukromých konferenčních místností, a když otevřel dveře, muži i žena uvnitř vstali ze židlí a obrátili se k příchozím.

„Nechám vás o samotě,“ řekl Norris a tiše za sebou zavřel dveře, zatímco žena zamířila k Davidovi.

„Davide!“ oslovila ho. „Už strašně dlouho jsme se neviděli.“ Byla to Frances Holsonová, dědečkova dlouholetá právní zástupkyně, která stejně jako Norris znala téměř každou podrobnost života Binghamových. I ona byla konstantou jejich životů, nicméně její místo na hvězdném nebi rodiny Binghamových bylo zároveň významnější a lépe definované – dojednala Johnův i Edenin sňatek a zdálo se, že je odhodlaná dojednat i ten Davidův.

„Davide,“ pokračovala, „s velkým potěšením bych ti chtěla představit pana Charlese Griffitha z Nantucketu a Falmouthu. Pane Griffithi, tohle je ten mladý muž, o němž jste toho tolik slyšel, pan David Bingham.“

Nevypadal tak staře, jak se David obával, a navzdory světlé pleti nebyl ani brunátný: Charles Griffith byl vysoký a mohutný, ale sebevědomým způsobem, široký v ramenou, se silným trupem i šíjí. Měl na sobě precizně ušité sako z jemné kvalitní vlny a rty pod knírkem byly zřetelně vykrojené a stále růžové a nyní se přizvedly v úsměvu. Nebyl vysloveně hezký, to se říct nedalo, ale budil dojem zručnosti, ráznosti a zdraví a tato kombinace mu propůjčovala téměř příjemný vzhled.

Když promluvil, i jeho hlas byl poutavý, hluboký a na okrajích kožešinově hebký: měl v sobě měkkost a něhu, která ostře kontrastovala s jeho postavou a zjevnou fyzickou sílou. „Pane Binghame,“ řekl, když si podávali ruce. „Velmi rád vás poznávám. Hodně jsem toho o vás slyšel.“

„Stejně jako já o vás,“ opáčil, ačkoli od doby, kdy téměř před šesti týdny poprvé zaslechl jméno Charlese Griffitha, se nic moc dalšího nedozvěděl. „Děkuju, že jste sem vážil cestu – doufám, že proběhla příjemně?“

„Docela ano,“ odpověděl Griffith. „A prosím – říkejte mi Charlesi.“

„V tom případě mi říkejte Davide.“

„Tak dobrá,“ ozvala se Frances. „Nechám vás tu, abyste si mohli promluvit, pánové. Davide, až skončíte, zazvoň a Norris pana Griffitha vyprovodí.“

Počkali, dokud neodešla a nezaklaply za ní dveře, a poté se oba posadili. Mezi nimi stál stolek a na něm talíř máslových sušenek a konvice, která, jak David poznal už po čichu, obsahovala Lapsang souchong, což byl dědečkův oblíbený čaj, nesmírně drahý a obtížně k sehnání, vyhrazený pouze pro ty nejvzácnější příležitosti. Věděl, že to je dědečkův způsob, jak mu popřát hodně štěstí, a to gesto ho zároveň dojalo a rozesmutnilo. Charles už čaj měl, ale David si trochu nalil, a když si zvedl šálek ke rtům, druhý muž ho napodobil a oba se napili zároveň.

„Je poměrně silný,“ prohodil, neboť věděl, že chuť toho čaje považují mnozí za příliš výraznou; Peter, který ho nesnášel, ji jednou popsal jako „příliš čadivé hořící dřevo v tekuté podobě“.

Charles však prohlásil: „Mně moc chutná. Připomíná mi časy, které jsem strávil v San Francisku – tam se dal kdysi sehnat poměrně snadno. Byl pochopitelně drahý. Ale ne tak vzácný jako tady ve Svobodných státech.“

To ho překvapilo. „Vy jste pobýval na Západě?“

„Ano. Už to bude, och, dvacet let. Otec v té době obnovil spolupráci s našimi lovci kožešin na Severu a San Francisco bylo tou dobou už samozřejmě bohaté. Napadlo ho, že bych tam mohl odjet, otevřít si kancelář a něco prodat. A tak jsem to udělal. Vlastně to byla úžasná zkušenost; byl jsem mladý, město vzkvétalo a život tam byl úžasný.“

To na něj udělalo dojem – nikdy nepoznal nikoho, kdo by skutečně žil na Západě. „Jsou všechny ty historky pravdivé?“

„Mnohé z nich ano. Vládne tam taková… nezdravá atmosféra, dalo by se říct. Rozhodně prostopášná. Občas to působilo nebezpečně – tolik lidí se snažilo vybudovat si nový život; tolik lidí usilovalo o bohatství; tolik lidí se nutně muselo dočkat zklamání –, ale zároveň to bylo osvobozující. Ačkoli taky nejisté. Majetky se tam získávaly a ztrácely velmi rychle, a lidé rovněž: člověk, který vám dlužil peníze, mohl nazítří zmizet a neexistoval způsob, jak ho opět najít. Dokázali jsme si tam udržet kancelář po tři roky, ale v šestasedmdesátém jsme se odtamtud pochopitelně museli stáhnout, když schválili ty zákony.“

„Ale stejně,“ řekl David. „Tohle vám závidím. Víte, že já jsem na Západě v životě nebyl?“

„Ale slečna Holsonová se zmínila, že jste hodně cestoval po Evropě.“

„Ano, podstoupil jsem kavalírskou cestu. Ale na tom nebylo nic prostopášného – pokud tedy nepovažujete za prostopášné hromady Canalettů, Tintorettů a Caravaggiů.“

V tu chvíli se Charles rozesmál a poté už rozhovor plynul přirozeně. Ještě chvíli mluvili o svých cestách – Charles byl pozoruhodně zcestovalý, obchody ho zavedly nejen na Západ a do Evropy, ale rovněž do Brazílie a Argentiny – a o New Yorku, kde Charles kdysi žil a stále si tu držel dům, kam často jezdil. Zatímco mluvili, David dával pozor, jestli nezaslechne massachusettský přízvuk, který mělo hodně jeho spolužáků, se širokými plochými samohláskami a zvláštním cválavým rytmem, ale marně. Charles měl hlas sice příjemný, avšak nevýrazný a o jeho původu prozrazoval jen málo.

„Doufám, že vám nebude připadat příliš troufalé, že se o tom zmiňuju,“ řekl Charles, „ale tahle tradice dojednaných sňatků nás v Massachusetts všechny velice zajímá, a to už dlouho.“

„Ano,“ zasmál se; ani v nejmenším ho to neurazilo. „Všechny ostatní státy se nad tím pozastavují. A chápu proč – je to místní praxe, omezená na New York a Connecticut.“ S dojednanými sňatky se začalo asi před sto lety a sloužily prvním rodinám, které se ve Svobodných státech usadily, k vytváření strategických spojenectví a konsolidaci majetku.

„Chápu, proč to začalo tady – tohle byly vždycky nejbohatší provincie –, ale proč to podle vás přetrvalo?“

„To nedokážu říct. Můj dědeček na to má teorii, že jelikož z těch sňatků brzy povstaly významné dynastie, začalo být pro finanční integritu Států zásadně důležité, aby se ta zvyklost udržela. Mluví o tom, jako by mluvil o šlechtění stromů,“ – tady se Charles zasmál, což byl příjemný zvuk – „jde podle něj o udržování sítě kořenů, z nichž národ vzrůstá a vzkvétá.“

„Na bankéře velmi poetické. A vlastenecké.“

„Ano – můj dědeček je obojí.“

„Tak to předpokládám, že my ostatní obyvatelé Svobodných států můžeme děkovat za to, jak dobře se nám stále daří, vaší zálibě v domluvených sňatcích.“ David poznal, že ho škádlí, ale mluvil laskavým tónem, a tak na jeho úsměv odpověděl rovněž úsměvem.

„Patrně ano. Vyřídím dědečkovi dík vaším jménem a jménem vašich krajanů z Massachusetts. U vás v Nové Anglii to vůbec není zvykem? Slyšel jsem, že se tam takové sňatky uzavírají také.“

„Ano, ale daleko méně často: pokud k tomu dojde, důvody jsou podobné – sloučení stejně smýšlejících rodin –, ale důsledky nebývají nikdy tak zásadní jako tady. Moje mladší sestra například nedávno domluvila svazek své služebné s jedním z našich námořníků, ale to bylo proto, že rodina té služebné má malý dřevařský podnik a námořníkova zase provaznickou dílnu a obě chtěly spojit své zdroje – nemluvě o tom, že se ti dva mladí lidé měli vzájemně velice rádi, ale byli příliš nesmělí, aby zahájili námluvy sami od sebe.

Ale jak jsem řekl: nic, co by mělo dopad na zbytek národa. Takže ano, prosím, poděkujte za nás svému dědečkovi. Ačkoli to vypadá, že byste měl poděkovat i svým sourozencům – slečna Holsonová říká, že oba rovněž uzavřeli dojednané sňatky.“

„Ano, s partnery z rodin, které jsou nám už dlouho blízké: Peter, manžel mého bratra Johna, je také odsud z města; Eliza, Edenina manželka, pochází z Connecticutu.“

„Mají děti?“

„John a Peter jedno, Eden s Elizou dvě. A vyrozuměl jsem, že vy pomáháte vychovávat své synovce?“

„Ano, to je pravda, a jsou mi velmi drazí. Ale rád bych měl jednou vlastní děti.“

Věděl, že tady by měl přitakat, měl by říct, že také touží po dětech, ale uvědomil si, že to nedokáže vyslovit. Nicméně Charles snadno vyplnil prostor, v němž měla zaznít jeho odpověď, a začali mluvit o jeho synovcích, sestrách a bratrovi a o jeho domě na Nantucketu a konverzace se opět rozběhla, a pak se Charles zvedl a David také.

„Už musím jít,“ řekl Charles. „Ale byl to velmi příjemný rozhovor a jsem moc rád, že jste se uvolil se se mnou sejít. Za čtrnáct dní zase přijedu do města; mohl bych doufat, že budete ochotný se se mnou opět vidět?“

„Ano, ovšem,“ odpověděl a zazvonil, znovu si podali ruce a pak Norris vyprovodil Charlese zpátky ke vchodu a David zaklepal na dveře na druhé straně místnosti, a když se ozvalo „dále“, vstoupil přímo do dědečkovy pracovny.

„Vida!“ řekl dědeček, vstal od stolu a podal své účetní svazek papírů. „Tady tě máme. Sarah –“

„Ano, pane, hned to udělám,“ řekla Sarah, odešla a tiše za sebou zavřela.

Dědeček obešel svůj stůl, posadil se na jednu ze dvou židlí, které před ním stály, a gestem Davida vybídl, aby udělal totéž. „Tak tedy,“ začal dědeček, „nebudu se ostýchat a ty bys neměl taky; nemohl jsem se dočkat, až přijdeš a povíš mi, jaký na tebe ten džentlmen dělá dojem.“

„Je –,“ spustil a zarazil se. „Je příjemný,“ řekl nakonec, „příjemnější, než jsem očekával.“

„To rád slyším,“ řekl dědeček. „O čem jste mluvili?“

Vylíčil dědečkovi jejich konverzaci, přičemž tu část o Charlesově pobytu na Západě si nechal na konec, a zatímco o tom mluvil, sledoval, jak dědeček povytahuje stříbrné obočí. „Skutečně?“ podivil se dědeček mírně a David uhodl, na co myslí: že když si nechávali Charlese Griffitha prověřit, tato informace se neobjevila, a jelikož Bingham Brothers měli přístup k nejvýznamnějším osobnostem všech profesí – k lékařům, právníkům, vyšetřovatelům –, dědeček přemítá o tom, co dalšího jim možná uniklo, zda existují nějaká další tajemství, která by mohla vyjít najevo.

„Sejdeš se s ním znovu?“ zeptal se dědeček, když domluvil.

„Vrátí se za čtrnáct dní a zeptal se, jestli by mě mohl znovu vidět; řekl jsem, že ano.“

Domníval se, že se dědeček s tou odpovědí spokojí, ale ten místo toho zamyšleně vstal, přešel k jednomu z velkých oken, a zatímco hleděl dolů na ulici, zlehka hladil okraj dlouhého, těžkého hedvábného závěsu. Chvilku tam mlčky postál, ale když se opět otočil, už se zase usmíval svým důvěrně známým vřelým způsobem, který v Davidovi vždycky vyvolával pocit, bez ohledu na to, jak hrozný se mu vlastní život momentálně zdál, že je na nějakém pohodlném místě.

„V tom případě,“ řekl dědeček, „je to velmi šťastný muž.“

IV

Týdny ubíhaly rychle, jako koncem podzimu vždycky, a ačkoli příchod Vánoc pochopitelně nikdy neznamenal žádné překvapení, zdálo se, že jsou odsouzeni k tomu, aby na ně byli špatně připravení, bez ohledu na to, jak si loni přísahali, že se začnou chystat s větším předstihem, takže než přijde tohle Díkůvzdání, jídelníčky budou naplánované, dárky pro děti zakoupené a převázané stuhami, obálky s penězi pro služebnictvo zalepené, ozdoby rozvěšené.

A uprostřed této činorodé aktivity se podruhé setkal s Charlesem Griffithem, na počátku prosince; navštívili spolu koncert raných Lisztových děl v podání Newyorského filharmonického orchestru a poté se vydali severním směrem, do kavárny na jižním konci Central Parku, kde se David při svých potulkách městem občas zastavoval na koláč a kávu. I tentokrát plynul rozhovor snadno a oni spolu mluvili o knihách, které četli, a o hrách a výstavách, které viděli, a o Davidově rodině – o jeho dědečkovi a krátce také o jeho sestře a bratrovi.

Dojednaná manželství nevyhnutelně vyžadovala zrychlenou výměnu důvěrností, z čehož plynulo, že se běžná měřítka vhodnosti a spořádanosti odsouvala stranou, a tak se po chvíli povídání osmělil a zeptal se Charlese na jeho bývalého manžela.

„Ach,“ vydechl Charles. „No – asi už víte, že se jmenoval William, William Hobbes, a zemřel před devíti lety.“ David přikývl. „Byla to rakovina, začala v hrdle a vzala si ho velmi rychle.

Učil na malé škole ve Falmouthu a pocházel z rodiny, která se na Severu zabývá lovem humrů – seznámili jsme se krátce poté, co jsem se vrátil z Kalifornie. Myslím, že to pro nás oba bylo velmi šťastné období; učil jsem se řídit rodinnou firmu společně s bratrem a sestrou a oba jsme byli mladí a naklonění dobrodružství. V létě, když skončila škola, se mnou jezdil na Nantucket, kde jsme všichni – moje mladší sestra s manželem a syny, můj bratr s manželkou a jejich dcery, moji rodiče, moje druhá sestra s rodinou na návštěvě ze Severu – bydleli společně v rodinném domě. Jeden rok mě otec poslal na hranici, abych se sešel s některými z našich lovců, a skoro celou sezonu jsme strávili v Maine a v Kanadě s našimi obchodními partnery a jezdili jsme z místa na místo: je to nesmírně krásná země.

Myslel jsem, že spolu zůstaneme celý život. Rozhodli jsme se, že rodiči se staneme později: chtěli jsme mít holčičku a kluka. Chtěli jsme jet do Londýna, do Paříže, do Florencie – byl mnohem chytřejší než já – a já chtěl být tím, kdo mu ukáže všechny ty fresky a sochy, o kterých celý život četl. Myslel jsem, že do těch muzeí budu chodit s ním. Snil jsem o tom – jak si budeme prohlížet katedrály, jíst mušle u řeky, znovu uvidím místa, která jsem považoval za krásná, ale nikdy jsem je neoceňoval tak, jak by to dokázal on, a tentokrát je uvidím s ním, a díky tomu je uvidím novýma očima.

Když jste námořník nebo když mezi námořníky strávíte delší čas, pochopíte, že dělat si plány je pošetilé – Bůh učiní, co se mu zlíbí, a proti těm Jeho neznamenají naše plány nic. Věděl jsem to, a přece jsem se nedokázal zarazit. Věděl jsem, že je to hloupé, a přesto jsem si to nedokázal zakázat – snil jsem a snil. Naplánoval jsem dům, který pro nás postavím, na útesu nad skalami a mořem, obklopený kvetoucím vlčím bobem.

Jenže on pak umřel a o rok později zemřel manžel mojí mladší sestry na tu nákazu z pětaosmdesátého, a od té doby, jak víte, bydlím s ní. První tři roky potom, co jsem ztratil Williama, jsem se nořil do práce a nacházel jsem v ní útěchu. Ale je zvláštní, že čím víc času od jeho smrti uběhlo, tím víc na něj myslím – a nejen na něj, ale na tu družnou sounáležitost, která mezi námi byla, a já si představoval, že vždycky bude. A teď už jsou moji synovci skoro dospělí, moje sestra zasnoubená a já jsem si v těch posledních několika letech uvědomil, že –“ V tu chvíli se Charles náhle zarazil a tváře mu zrudly. „Mluvil jsem příliš dlouho a příliš otevřeně,“ řekl nakonec. „Doufám, že přijmete moji omluvu.“

„Není se za co omlouvat,“ odpověděl David tiše, ačkoli po pravdě řečeno ho otevřenost toho muže a jeho téměř-doznání k osamělosti překvapily, byť rozhodně neuvedly do rozpaků. Ale po tomhle nikdo z nich nevěděl, jak v rozhovoru pokračovat, a schůzka skončila krátce poté tím, že mu Charles formálně poděkoval, nicméně třetí setkání nenavrhl, a pak si oba vyzvedli kabáty a klobouky. Venku se Charles vydal ve svém kočáru k severu a David v tom svém k jihu, zpátky na Washingtonovo náměstí. Po návratu přemítal nad tím podivným setkáním a nad skutečností, že navzdory své podivnosti nebylo nepříjemné a vlastně v něm vyvolalo pocit, že na něm záleží – jiným slovem se to vyjádřit nedalo –, když se mu někdo takto svěřil, když mu dovolil, aby se stal svědkem takové zranitelnosti.

A tak ho zaskočilo víc, než mělo, když se po vánočním obědě (kachna s ježatou křupavou kůžičkou z trouby, obklopená perlovými karmínovými kuličkami brusinek) sešli v salonu a John prohodil s náznakem triumfu v hlase: „Takže, Davide, doslechl jsem se, že se ti dvoří nějaký džentlmen z Massachusetts.“

„Nejde o dvoření,“ ozval se dědeček rychle.

„Takže nabídka? No tak, kdo je to?“

Nechal dědečka, aby poskytl jen ta nejzákladnější fakta: dopravce a obchodník, Cape Cod a Nantucket, bezdětný vdovec. Jako první se ozvala Eliza. „To zní báječně,“ prohlásila pevně – drahá veselá Eliza v šedých vlněných kalhotách a s kusem vzorovaného hedvábí uvázaným kolem buclatého krku! –, zatímco zbytek jeho rodiny tam seděl mlčky.

„Takže by ses přestěhoval na Nantucket?“ zeptala se Eden.

„To nevím,“ přiznal. „Ještě jsem nad tím nepřemýšlel.“

„Takže jsi tu nabídku nepřijal,“ ozval se Peter: bylo to prohlášení, nikoli otázka.

„Ne.“

„Ale máš to v plánu?“ (Zase Peter.)

„Nevím,“ připustil znovu a cítil, jak v něm stoupá nervozita.

„Ale jestli –“

„Dost,“ zarazil je dědeček. „Jsou Vánoce, a kromě toho je na Davidovi, aby se rozhodl, ne na nás ostatních.“

Společnost se krátce poté rozešla a jeho sourozenci si šli vyzvednout své děti a chůvy z Johnova někdejšího pokoje, přestavěného na hernu pro jeho a Edeniny syny a dceru, a pak došlo na loučení a přání šťastných a veselých a potom s dědečkem opět osaměli.

„Pojď se mnou zpátky nahoru,“ vybídl ho dědeček a David poslechl a usedl na stejné místo, kam si v dědečkově přijímacím pokoji sedal vždycky: naproti němu, trochu nalevo. „Nechtěl jsem vyzvídat, ale připouštím, že jsem zvědavý: už jste se setkali dvakrát. Získal jsi nějakou představu o tom, jestli bys byl ochotný nabídku toho džentlmena přijmout?“

„Vím, že bych měl, ale ne – Eden i John se rozhodli velmi rychle. Přál bych si, abych to už věděl, stejně jako oni.“

„Nemysli na to, jak to udělali Eden a John. Ty nejsi oni a taková rozhodnutí by se neměla dělat ukvapeně. Jediné, co se po tobě žádá, je, abys nabídku toho muže důkladně zvážil, a pokud bude odpověď znít ne, musíš mu ji okamžitě sdělit nebo o to požádat Frances – ačkoli po dvou schůzkách by to mělo přijít od tebe. Ale dopřej si čas a nevyčítej si to. Když se domlouvalo manželství tvého otce s tvou matkou, trvalo šest měsíců, než nabídku přijala.“ Pousmál se. „Ne že by sis z toho měl brát příklad.“

Taky se usmál. Ale pak položil otázku, o níž věděl, že ji položit musí: „Dědečku,“ řekl, „co on o mně ví?“ A pak, když dědeček neodpovídal a pouze se díval do své sklenice whisky, se odvážil dál. „Ví o mých epizodách?“

„Ne,“ odpověděl dědeček důrazně a prudce zvedl hlavu. „Neví. A nemusí to vědět – nic mu do toho není.“

„Ale,“ začal, „není trochu pokrytecké mu o tom nepovědět?“

„Jistěže ne. Pokrytectví naznačuje, že bychom mu záměrně zatajovali něco důležitého, a tohle důležité není – nejde o informaci, která by měla ovlivnit jeho rozhodnutí.“

„Možná neměla – ale neovlivnila by?“

„Kdyby ano, pak by to nebyl člověk hodný toho, aby se s tebou oženil.“

Dědečkova logika, obvykle neotřesitelná, tady působila tak pochybně, že i kdyby měl David ve zvyku mu odmlouvat, neudělal by to ze strachu, že by se tím zřítila celá stavba dědečkova příběhu. Jestliže jeho epizody nejsou důležité, tak proč by se o nich nemělo mluvit? A kdyby Charlesi Griffithovi upřímně sdělil celou pravdu o sobě, nebyl by to snad vhodný způsob, jak posoudit skutečný charakter toho muže? A navíc, jestliže jeho choroby nejsou zdrojem hanby, proč se je oba tolik snaží utajit? Byla pravda, že o Charlesovi předem nezjistili všechno, co zjistit mohli – po té první schůzce si dědeček stěžoval, že o jeho pobytu v San Francisku neměl tušení –, ale to, co zjistili, bylo prosté a nevyvratitelné. Neexistovalo nic, co by dokazovalo, že Charles Griffith není čestný muž.

Dělalo mu starosti, že ačkoli si toho dědeček možná sám není vědom a urazil by se, kdyby mu to někdo řekl, starý pán možná jaksi usoudil, že Davidovy slabosti jsou přijatelné břímě, které Charles může přijmout výměnou za svazek s členem rodiny Binghamových. Pravda, Charles byl zámožný – byť ne tak zámožný jako Binghamovi, jenže to by nebyl nikdo –, ale jeho peníze byly nové. Pravda, byl inteligentní, ale nikoli vzdělaný, nechodil na univerzitu, neuměl latinsky ani řecky, nejezdil po světě za vzděláním, nýbrž za obchodem. Pravda, byl světaznalý, ale nikoli na úrovni. David se nepovažoval za člověka, který věří na takové věci, ale napadlo ho, jestli nepředstavuje natolik kazové zboží, že o něm a Charlesovi dědeček uvažuje jako o dvou sloupcích v účetní knize: jeho choroby výměnou za Charlesův nedostatek vytříbenosti. Jeho neschopnost užitečné práce výměnou za Charlesův pokročilý věk. A vyšel by úplně dole vyvážený výsledek, jednou podtržená nula napsaná dědečkovou rukou?

„Brzy začne nový rok,“ řekl dědeček do tohoto ticha, „a nový rok toho vždycky odhalí víc než ten starý. Dospěješ k rozhodnutí a bude to ano, nebo ne, a roky budou dál končit a začínat a končit a začínat, bez ohledu na to, jak se rozhodneš.“ A David po těch slovech pochopil, že je propuštěn, a tak vstal a pak se sehnul, aby políbil dědečka na dobrou noc, než vyjde po schodech ke svému pokoji.

A potom, až příliš brzy, už byl nový rok za dveřmi a Binghamovi se zase jednou sešli, aby oslavili jeho příchod. Bylo rodinnou tradicí, že v poslední den roku dostávají všichni sluhové pozvání, aby si dali s rodinou v jídelně sklenku šampaňského, a celá skupina – vnoučata, pravnoučata, služebné, lokaji, kuchařka, majordomus, hospodyně, kočí a jejich rozmanití podřízení – se shromáždila v kruhu kolem stolu, na nějž služebné předem nachystaly lahve šampaňského zaklíněné do křišťálových misek s ledem, aranžmá z pomerančů propíchaných hřebíčkem, mísy pražených vlašských ořechů a podnosy s ovocnými koláčky, aby si vyslechla, jak dědeček vítá nový rok. „Do začátku dvacátého století už zbývá jenom šest let!“ jásal dědeček a služebnictvo se nervózně zahihňalo, protože nesnášelo změny a nejistotu a představa, že končí jedna éra a jiná začíná, v nich budila hrůzu, ačkoli věděli, že v domě na Washingtonově náměstí se nic nezmění: David bude bydlet v pokoji, kde bydlí odjakživa, jeho sourozenci budou přicházet a odcházet a Nathaniel Bingham bude do skonání věků jejich pánem.

Několik dní po té oslavě David odjel kočárem do sirotčince. Byl to jeden z prvních ústavů svého druhu ve městě a Binghamovi byli jeho hlavními mecenáši už od jeho založení, k němuž došlo pouhých pár let po založení samotných Svobodných států. Během desetiletí se jeho osazenstvo zmenšovalo a rozrůstalo podle toho, jestli Kolonie právě procházely obdobím relativního bohatství, nebo zhoršující se chudoby; cesta na sever byla obtížná a namáhavá a mnoho dětí osiřelo, když jejich rodiče při pokusu uprchnout do Svobodných států zemřeli. Nejhorší období nastalo před třemi desítkami let, během občanské války a těsně po ní, krátce předtím, než se David narodil, kdy počty uprchlíků v New Yorku dosáhly vrcholu a guvernéři států New York a Pensylvánie vysílali vojáky na koních na jižní hranici toho druhého státu na humanitární mise, s úkolem vyhledat a přesídlit uprchlíky z Kolonií. Všechny bezprizorné děti, na které narazili – a občas i takové, které sice rodiče měly, ale ti se o ně zjevně nedokázali postarat –, odesílali podle věku buď do některého z internátních učilišť ve Svobodných státech, či do charitativních ústavů, odkud je bylo možné adoptovat.

Stejně jako ve většině institucí tohoto druhu ani ve škole Hirama Binghama nepečovali o mnoho nemluvňat a batolat – po nich byla taková sháňka, že adoptivní rodiče nacházela rychle; stávalo se jen velmi vzácně, že by v sirotčinci zůstalo nemluvně déle než měsíc, pokud tedy nebylo nemocné, znetvořené či imbecilní. Oba Davidovi sourozenci si pořídili děti odtamtud, a pokud by David sám někdy zatoužil po dědici, našel by ho v ústavu rovněž. Syn Johna a Petera byl sirotek z Kolonií; Edeniny a Eliziny děti se podařilo zachránit z odporného doupěte nějakých bídných irských přistěhovalců, kteří je stěží dokázali uživit. V novinách a v salonech se často vedly vášnivé debaty o tom, jak naložit se stále stoupajícími počty přistěhovalců, kteří připlouvali k manhattanským břehům – poslední dobou z Itálie, Německa, Ruska a Pruska, o Orientu nemluvě –, ale všichni se museli shodnout, byť neochotně, na faktu, že evropští přistěhovalci poskytují potomky párům, které po nich touží, a to nejen zde ve městě, ale po celých Svobodných státech.

Pokud šlo o potomstvo, konkurence byla tak zuřivá, že vláda nedávno zahájila kampaň nabádající občany, aby adoptovali starší děti. Ale ta neměla valný úspěch a všichni chápali, dokonce i děti samy, že ty, které jsou starší šesti let, pravděpodobně domov nenajdou. Což znamenalo, že se ústav Binghamových stejně jako mnohé další soustředil na to, aby své chovance naučil číst a počítat, a dal jim tak šanci vyučit se nějakému řemeslu; když jim bylo čtrnáct, odcházeli do učení ke krejčímu, truhláři, švadleně, kuchařce nebo dalším lidem, jejichž dovednosti byly nezbytné pro neutuchající blahobyt a fungování Svobodných států. Případně mohli vstoupit do milice či námořnictva a sloužit své zemi takto.

V mezičase to však byly děti, a proto chodily do školy, což ve Svobodných státech vyžadoval zákon. Nová filozofie vzdělávání se zakládala na přesvědčení, že z dětí vyrostou zdravější, lepší občané a dospělí, pokud se obeznámí nikoli pouze se životními nezbytnostmi (matematikou, četbou, psaním), ale rovněž s uměním, hudbou a sportem. A tak loni v létě, když se ho dědeček zeptal, jestli by nechtěl pomoci při shánění učitele výtvarného umění pro tu instituci, překvapil David dokonce i sebe, když se k té práci nabídl sám – copak umění dlouhá léta nestudoval? A nerozhlížel se po něčem, po nějakém užitečném zaměstnání, které by propůjčilo řád jeho dnům?

Svou hodinu měl každou středu ke konci odpoledne, těsně předtím, než děti odcházely na večeři, a zpočátku se často snažil odhadnout, zda se tolik vrtí a chichotají kvůli němu, nebo protože netrpělivě vyhlížejí jídlo – dokonce zvažoval, že by mohl požádat ředitelku, aby mu posunula lekce na časnější hodinu, jenže ta osoba naháněla dospělým hrůzu (ačkoli její svěřenci ji kupodivu milovali), a přestože by byla nucena jeho žádosti vyhovět, nesebral odvahu ji vznést. Před dětmi se vždycky míval na pozoru, jejich neuhýbající pronikavé pohledy naznačovaly, že ho vidí tak, jak to dospělí už nedokážou nebo se nehodlají namáhat, ale postupně si na ně nejprve zvykl a posléze si je oblíbil, a jak měsíce plynuly, i ony začaly být v jeho tiché přítomnosti rozvážnější a klidnější, když se hmoždily s uhly ve skicářích a snažily se dle svých nejlepších schopností vystihnout modrobílou porcelánovou misku plnou kdoulí, kterou postavil na stoličku před tabulí.

Ještě než toho dne otevřel dveře, zaslechl hudbu – byla to známá populární odrhovačka, písnička, o níž soudil, že není dvakrát vhodná pro dětské uši – a sáhl po klice a prudce ji stiskl, než však mohl vyjádřit rozhořčení či hněv, zasáhlo ho tolik výjevů a zvuků naráz, že ho to rázem připravilo o řeč i o schopnost pohybu.

V přední části třídy stálo vetché, dlouho zanedbávané piano, původně odsunuté do rohu místnosti, s deskou tak zohýbanou, že předpokládal, že je beznadějně rozladěné. Nyní však bylo opravené a vyčištěné a stálo uprostřed místnosti, jako by to byl velkolepý, elegantní nástroj, a u něj seděl mladý muž, možná o pár let mladší než on sám, s tmavými vlasy sčesanými dozadu, jako by byl večer a on se účastnil nějaké slavnosti, a s přitažlivou živou krásnou tváří, která dokonale ladila s příjemným hlasem, jímž zpíval: Proč jsi tak sám, proč žiješ v osamění? / Nemáš snad děti a domov pro tě není?

Hudebník měl hlavu zvrácenou dozadu na krku, který byl dlouhý, ale pružný a silný jako had, a David sledoval, jak se mu při zpěvu na hrdle pohybuje sval, perla, která stoupá vzhůru a opět klouže dolů:

„V plesovém sále světla jasně plála,

hudba návštěvníkům k tanci sladce hrála.

Vtom řekla má milá, má láska jediná,

dojdi mi pro vodu, už žízní umírám.

Když jsem se zpátky vrátil, stál tam někdo s ní,

a líbal se s mou láskou, tak jako milenci…“

Byla to píseň, jaké se hrávaly v pochybných zapadácích, v kabaretech a ve varieté, a tudíž vysoce nevhodná pro dětské uši, zejména pro děti jako tyto, které vzhledem k okolnostem svých životů budou mít přirozený sklon vyhledávat takové sentimentální zábavy. A přece si David uvědomil, že nedokáže promluvit, jako by ho ten muž svým sladkým hlubokým hlasem zhypnotizoval stejně jako ty děti. Tuhle píseň dosud slýchal vždycky jako cajdák, sirupovitý a žalostný, ale ten muž ji změnil v cosi veselého a svěžího, takže se falešná přeslazenost toho příběhu – malá dívenka se vyptává svého staromládeneckého strýčka, proč se nikdy nezamiloval, neoženil a nepořídil si rodinu – znovuzrodila v něco zářivě rozverného. David tuhle píseň nesnášel, částečně proto, že mu připadalo, že by ji jednoho dne mohl zpívat na základě vlastní zkušenosti, že je v ní obsažen jeho nevyhnutelný osud, avšak v této verzi zněl vypravěč vesele a bezstarostně, jako by ho fakt, že se nikdy neoženil, vůbec netrápil, ale naopak ho zachránil před temnou budoucností.

„Když ples končí, zvolna se rozednívá,

hosté se loučí a svit hvězd pohasíná,

mnohá srdce bolí, až to člověk nesnese –

mnohé naděje jsou v troskách po plese.“

Mladík dohrál s efektní kudrlinkou, vstal a uklonil se zhruba dvacítce shromážděných dětí, které ho uchváceně poslouchaly a nyní začaly jásat a tleskat, a David se napřímil v ramenou a odkašlal si.

V tu chvíli se na něj hudebník podíval a věnoval mu tak široký zářivý úsměv, až to Davida opět zaskočilo. „Děti,“ řekl, „obávám se, že mojí vinou máte zpoždění na další hodinu. Ne, ne, žádné úpění, to je velmi hrubé,“ – David se začervenal – „prostě si dojděte pro skicáře a uvidíme se příští týden.“ Stále s úsměvem se vydal vstříc Davidovi, který pořád postával u dveří.

„Řekl bych, že to je zvláštní výběr písně pro děti,“ prohlásil a ze všech sil se snažil, aby to znělo káravě, ale muž se zasmál, jako by se ho to v nejmenším nedotklo, jako by ho David jenom škádlil. „Asi ano,“ připustil dobrosrdečně a potom, než se David stihl zeptat, dodal, „ale zachoval jsem se hrozně neomaleně; nejenže jsem zavinil, že jdete pozdě na hodinu, nebo spíš že vaši žáci mají zpoždění na hodinu – protože vy jste přišel včas! –, ale vůbec jsem se nepředstavil. Jmenuju se Edward Bishop – a jsem novým učitelem hudby v této slovutné instituci.“

„Chápu,“ zamumlal a v duchu žasl nad tím, jak se stalo, že se mu rozhovor tak lehko vymkl z rukou. „No, musím říct, že mě docela překvapilo, když jsem slyšel –“

„A vím, kdo jste vy,“ skočil mu mladík do řeči, ale tak okouzlujícím způsobem, tak vřele, až to Davida opět odzbrojilo. „Vy jste pan Bingham, z newyorských Binghamů. Ale asi je zbytečné dodávat ‚newyorských‘, že? Ačkoli někde ve Svobodných státech nepochybně žijí i jiní Binghamovi, nemyslíte? Například Binghamovi z Chathamu nebo z Portsmouthu. Zajímalo by mě, jak se asi cítí, tihle méně významní Binghamovi, když si uvědomí, že jejich jméno bude vždycky označovat pouze jednu rodinu, a oni nejsou její součástí, a proto jsou odsouzeni k tomu, aby lidi neustále zklamávali, když se jich zeptají: ‚Och, z těch Binghamových?‘ A oni musejí omluvně přiznat: ‚Och, bohužel ne, my jsme Binghamovi z Utiky,‘ a pak sledovat rozčarování ve tváři tazatele.“

Ten projev, vychrlený tak vesele a rychle, ho připravil o řeč, takže ze sebe škrobeně vypravil pouze: „Takhle jsem o tom nikdy neuvažoval,“ nad čímž se mladík zase rozesmál, ale potichu, jako by se nesmál Davidovi, nýbrž něčemu chytrému, co řekl, a sdíleli spolu důvěrnou chvilku.

A pak položil Davidovi dlaň na paži a stále tím veselým tónem prohlásil: „Takže, pane Davide Binghame, skutečně mě velice těší, že jsem se s vámi seznámil, a ještě jednou se omlouvám za narušení rozvrhu.“

Když za ním zapadly dveře, zdálo se, že spolu s ním se z místnosti vytratilo něco zásadního; děti, které byly do té chvíle bdělé a pozorné, náhle působily sklesle a poraženecky, a dokonce i David cítil, jak ochabuje, jako by se jeho vlastní tělo odmítalo nadále podílet na frašce nadšení a spořádanosti, jakou řádně vedený život vyžadoval.

Nicméně se vzchopil a dal se do práce. „Dobré odpoledne, děti,“ pozdravil, v odpověď obdržel vlažné „Dobré odpoledne, pane Binghame“ a pak umístil na stoličku zvolené zátiší: vázu s krémovou glazurou, do níž naaranžoval pár snítek cesmíny. Jako obvykle zaujal pozici v zadní části místnosti, aby mohl na děti dohlížet, případně sám skicovat, kdyby se mu zachtělo. Dneska se však zdálo, jako by jedinou věcí v místnosti, kterou dokáže vnímat, bylo to piano, které stálo za stoličkou s jeho ubohým zátiším, a navzdory své otlučenosti působilo jako ten nejkrásnější, nejpůsobivější předmět v dohledu: maják, cosi zářivého a čistého.

Pohlédl na práci studentky po své pravici, nehezké drobounké osmileté dívenky, a všiml si, že skicuje (mizerně) nejen vázu s květinami, ale i to piano.

„Alice, měla bys kreslit jenom zátiší,“ připomněl jí.

Vzhlédla k němu obrovskýma očima ve špičatém obličejíku, dva vytrčené přední zuby připomínaly úlomky kosti. „Omlouvám se, pane Binghame,“ špitla a on si povzdechl. Proč by neměla začlenit do svého obrázku piano, když on sám na ně nedokázal přestat zírat, jako by mohl přičarovat toho, kdo na ně hrál, čistě silou naděje, jako by jeho přízračná podoba dosud prodlévala ve třídě? „To nevadí, Alice,“ řekl. „Prostě začni znovu na novém listě.“ Ostatní děti kolem něj byly zamlklé a trucovité; slyšel, jak se na židlích vrtí. Bylo hloupé, že se ho to tolik dotklo, ale popřít to nemohl – vždycky si myslel, že se na jeho hodiny těší, že se jim líbí přinejmenším natolik, nakolik se jemu začala líbit výuka, ale poté co se stal svědkem jejich předchozího nadšení, pochopil, že jestli to vůbec někdy byla pravda, už to neplatí. On byl sousto jablka, ale Edward Bishop byl to jablko zapečené do koláče s popraskanou mastnou kůrčičkou posypanou cukrem, a když jednou ochutnaly tohle, k tomu předchozímu se už vrátit nemohly.

Ten večer byl u jídla zasmušilý, zato dědeček měl výtečnou náladu – copak jsou všichni na světě tolik šťastní? – a k večeři se podávalo Davidovo oblíbené pečené holoubě s dušenými artyčoky, ale on jedl jen málo, a když se ho dědeček zeptal, což dělal každou středu, jak proběhla jeho lekce, zamumlal jenom „dobře, dědečku“, ačkoli obvykle se ho snažil rozesmát historkami o tom, co děti kreslily a na co se ho ptaly a jak na konci rozdal ovoce či květiny ze zátiší mezi studenty, kteří odvedli nejlepší práci.

Ale zdálo se, že dědečkovi uniklo, jak je stažený do sebe, nebo se to alespoň rozhodl nekomentovat, a po večeři, když se David vlekl nahoru do přijímacího pokoje, se mu hlavou nesmyslně mihla představa Edwarda Bishopa a toho, co asi nyní dělá, zatímco on sám se chystá strávit další večer doma u krbu naproti dědečkovi: v jeho představě byl mladík v klubu, v takovém, jaký David navštívil pouze jedinkrát, jeho dlouhé hrdlo bylo obnažené, ústa měl otevřená při zpěvu a obklopovali ho další hezcí mladí muži a ženy, všichni oblečení v zářivě barevném hedvábí, a život byl radostný a vzduch voněl liliemi a šampaňským, zatímco lustr z broušeného skla nad nimi rozhazoval po místnosti mihotavé jiskřičky světla.

V

Šest dní do jeho další lekce uběhlo ještě pomaleji než obvykle a následující středu se nemohl dočkat a dorazil tak brzy, že se rozhodl trochu se nejdřív projít, aby se uklidnil a ukrátil si čas.

Ústav sídlil ve velké krychlové budově, prosté, ale dobře udržované, na rohu Západní Dvanácté a Greenwich Street – což byla lokalita, která se během několika desetiletí stala méně příjemnou, neboť tři bloky severně a jeden blok západně začínaly zdejší bordelové čtvrti. Každých pár let členové správní rady školy probírali, zda ústav nepřestěhovat, ale nakonec se vždycky rozhodli zůstat, neboť bylo v povaze města, že zde zjevné protiklady – bohatí a chudí, starousedlíci a přistěhovalci, nevinní a zločinci – těsně sousedily, jelikož se tu prostě nenabízelo dost volného místa, aby mohly vzniknout přirozené hranice, které by se jinak vytvořily. Vydal se jižním směrem k Perry Street a pak západním a severním po Washington Street, ale když ten okruh prošel dvakrát, uvědomil si, že je moc velká zima dokonce i na něj, a musel se vrátit ke kočáru a vyzvednout si balíček, který vzal s sebou.

Celé měsíce už dětem sliboval, že je nechá nakreslit něco neobvyklého, ale když ten předmět předával Jane, aby ho zabalila do papíru a převázala provázkem, uvědomoval si, že rovněž doufá, že ho s takovou nešikovnou, neskladnou věcí v náručí uvidí Edward Bishop a zaujme ho to, třeba se dokonce zdrží, aby viděl, jak ten předmět rozbaluje, možná ho to i ohromí. Na tohle nebyl pochopitelně hrdý, ani na dychtivost, kterou cítil, když kráčel chodbou ke své třídě: uvědomoval si, že se mu zrychluje dech a srdce mu v hrudi prudce bije.

Ale když otevřel dveře třídy, nebylo tam nic – žádná hudba, žádný mladý muž, žádné okouzlení –, pouze jeho studenti, kteří si hráli, postrkovali se a pokřikovali jeden na druhého, potom si ho všimli a rychlými šťouchanci se vzájemně umlčeli.

„Dobré odpoledne, děti,“ pozdravil, když se vzpamatoval. „Kde je váš učitel hudby?“

„On teď chodí ve čtvrtek, pane,“ odpověděl jeden z chlapců.

„Aha,“ řekl jenom a palčivě si uvědomoval jak své zklamání, které mu připadalo jako železný řetěz na krku, tak stud, který za ně cítí.

„Co máte v tom balíčku, pane učiteli?“ zeptal se jiný student a on si uvědomil, že se stále opírá o dveře a zkřehlýma rukama svírá donesený předmět. Najednou mu to přišlo pošetilé, jako fraška, ale nic jiného, co by mohli kreslit, si s sebou nevzal, a v místnosti nebylo nic, z čeho by se dalo poskládat zátiší, a tak balík odnesl k psacímu stolu v přední části třídy a opatrně vybalil sošku, sádrovou kopii římského mramorového torza. Jeho dědeček vlastnil originál, přivezl si ho ze své kavalírské cesty, a když David začal brát hodiny kresby, nechal zhotovit kopii. Neměla žádnou velkou finanční hodnotu, ale on se k ní během těch zhruba dvaceti let, kdy ji měl v držení, často vracel, a dávno předtím, než spatřil nahou hruď jiného člověka, ho ta socha naučila všechno, co věděl o anatomii, o způsobu, jakým se sval natahuje přes kost, kůže přes sval, o tom jediném, žensky vyhlížejícím záhybu, který se objeví po straně břicha, když se sehnete k jedné straně, o těch dvou tazích, které směřují dolů, jako šípy, a ukazují k rozkroku.

Alespoň že děti to zaujalo, dokonce to na ně udělalo dojem, a když stavěl sošku na stoličku, vyprávěl jim o římském sochařství a o tom, že nejvyšším dokladem umělcových schopností bylo zachycení lidského těla. Zatímco se díval, jak žáci kreslí a krátkými těkavými pohledy přeskakují mezi papírem a sochou, vzpomněl si, že John považuje výuku jeho předmětu za hloupou: „Proč by se měly vzdělávat v něčem, co nikdy nebude součástí jejich dospělého života?“ zeptal se jednou. John nebyl jediný, kdo takhle uvažoval – dokonce i dědeček, který mu vycházel ve všem vstříc, pokládal tuto kratochvíli za podivnou a připadalo mu skoro kruté vystavovat děti zálibám a zájmům, na které pravděpodobně nikdy nebudou mít čas, natož peníze. Ale David se na to díval jinak: učil je něco, k čemu stačil kousek papíru a troška inkoustu nebo kus uhlu, a mohli jste se z toho těšit; a krom toho, řekl dědečkovi, kdyby se služebnictvo více vyznalo v umění a znalo jeho hodnotu a cenu, možná by v domech, které tito lidé uklízejí a spravují, přistupovali k uměleckým dílům opatrněji a víc si jich cenili, a tomu se dědeček – který v průběhu let přišel o několik vzácných kousků, rozbitých neopatrnými pokojskými a lokaji – musel zasmát a připustil, že má možná pravdu.

Když večer poseděl s dědečkem, vrátil se do svého pokoje a přemýšlel o tom, jak si během hodiny, zatímco seděl vzadu ve třídě a kreslil spolu se svými studenty, představoval na stoličce Edwarda Bishopa, nikoli tu sádrovou bustu, a pak upustil tužku a pak se přiměl procházet mezi dětmi a zkoumat jejich skici, aby se trochu rozptýlil.

Další den byl čtvrtek a on se zrovna snažil připadnout na nějaký důvod, proč opět navštívit školu, když dostal vzkaz, že ho chce vidět Frances a probrat s ním nějakou nesrovnalost v účetních knihách Binghamovy nadace, která financovala všechny ty rozmanité projekty. Samozřejmě neměl žádnou výmluvu, proč se nemůže dostavit, a věděl, že Frances to ví taky, a tak se musel vydat do centra, kde spolu hloubali nad knihami, dokud neodhalili, že se jedna jednička rozmazala natolik, až se začala podobat sedmičce, což uvrhlo účetnictví do chaosu. Z jedničky sedmička: taková prostá chyba, a přece, kdyby ji neodhalili, předvolali by si Almu k výslechu, a možná by ji dokonce od Binghamových propustili.

Když s tím skončili, měl pořád dost času, aby došel do školy dřív, než Edwardovi skončí hodina, jenže pak ho dědeček požádal, aby se zdržel na svačinu, a on opět neměl důvod odmítnout – bylo natolik obecně známo, že má přehršel volného času, až se z toho stalo svým způsobem vězení, rozvrh diktovaný absencí rozvrhu.

„Připadáš mi nevímproč velmi úzkostný,“ podotkl dědeček, když naléval čaj do Davidova šálku. „Ty někam spěcháš?“

„Ne, nikam,“ odpověděl.

Odešel hned, jak to pravidla zdvořilosti umožnila, vyhoupl se do kočáru a požádal kočího, ať si prosím pospíší, ale když dojeli na Západní Dvanáctou ulici, bylo už dlouho po čtvrté a nezdálo se pravděpodobné, že by se tu Edward zdržoval, obzvlášť v takové zimě. Stejně však požádal řidiče, ať počká, a cílevědomě se vydal ke své třídě; zavřel oči a zhluboka se nadechl, když sahal po klice, a vydechl, když zevnitř neslyšel nic než ticho.

A potom: „Pane Binghame,“ řekl nějaký hlas, „to je mi ale překvapení!“

Samozřejmě v tento okamžik doufal, a přesto, když otevřel oči a spatřil před sebou Edwarda Bishopa, opět s tím zářivým úsměvem, jak drží v jedné ruce rukavice a hlavu naklání ke straně, jako by právě položil Davidovi otázku, uvědomil si, že nedokáže odpovědět, a ve tváři se mu muselo odrazit něco z jeho zmatku, neboť Edward k němu popošel a jeho obličej se poskládal do znepokojeného výrazu. „Pane Binghame, není vám něco?“ zeptal se. „Jste hrozně bledý. Pojďte, posaďte se tady na jednu z těch židlí a já vám donesu trochu vody.“

„Ne, ne,“ vypravil ze sebe nakonec. „Vůbec nic mi není. Jenom jsem – myslel jsem, že jsem tu včera zapomněl skicář – dneska jsem ho hledal a nemůžu ho nikde najít –, ale tady nejspíš taky nezůstal – omlouvám se, že jsem vás vyrušil.“

„Ale to není žádné vyrušení! Ztratit skicář – to je hrozné: nevím, co bych si počal, kdybych ztratil svůj zápisník. Zkusím se tu po něm podívat.“

„To není nutné,“ namítl chabě – byla to chatrná lež: v místnosti bylo tak málo nábytku, že existovalo pouze několik míst, kde by jeho smyšlený skicář mohl ležet –, ale to už se Edward pustil do hledání, otvíral prázdné zásuvky stolu v přední části třídy, nakukoval do prázdné skříňky za stolem, vedle tabule, dokonce si navzdory Davidovým námitkám klekl, aby se podíval pod piano (ačkoli kdyby tam ten skicář – bezpečně uložený doma v pracovně – někde byl, David by ho musel uvidět okamžitě). A celou dobu Edward vyjadřoval znepokojení a rozčilení nad Davidovou ztrátou. Mluvil teatrálně, úmyslně starosvětským a vysoce afektovaným způsobem – všechna ta och! a ach! –, ale nebylo to tak protivné, jak by mělo: jeho mluva byla zároveň nepřirozená a upřímná a nepůsobila jako manýra, ale spíše jako projev uměleckého vnímání, náznak živosti a humoru, jako by byl Edward Bishop odhodlaný nepůsobit příliš vážně, jako by nikoli nadšený elán, nýbrž právě vážnost toho druhu, s jakou většina lidí přistupovala ke světu, byla manýra.

„Podle všeho tady není, pane Binghame,“ prohlásil Edward nakonec, vstal a podíval se na Davida zpříma s výrazem, který se blížil úsměvu a který David nedokázal rozluštit: je to flirt, či dokonce svádění, potvrzení rolí jich obou v této konkrétní pantomimě? Nebo jde (což bylo pravděpodobnější) o škádlení, či dokonce o výsměch? Kolik mužů s pošetilými plány a projevy náklonnosti musel Edward Bishop už za svůj krátký život strpět? Jak dlouhý je seznam, na nějž teď David musí připojit vlastní jméno?

Rád by tohle představení ukončil, ale nebyl si jistý, jak to udělat: byl sice jeho autorem, ale příliš pozdě mu došlo, že než se do toho pustil, nepomyslel na možný závěr. „Bylo od vás velmi laskavé, že jste se po něm podíval,“ řekl zdrceně se sklopenýma očima. „Ale určitě jsem ho prostě založil někde doma. Neměl jsem sem jezdit – už vás nebudu obtěžovat.“ Nikdy, slíbil si v duchu. Už vás nikdy nebudu obtěžovat. A přece se nedokázal pohnout z místa.

Nastalo krátké ticho, a když Edward opět promluvil, zněl jeho hlas jinak, méně úlisně, méně všechno. „Vůbec mě to neobtěžovalo, ani v nejmenším,“ řekl. A po další pauze: „Je tady docela zima, nezdá se vám?“ (Byla tam zima. Ředitelka udržovala během vyučování v budově chladno a tvrdila, že to jejím svěřencům pomáhá k lepšímu soustředění a učí je to překonávat překážky. Děti si na to zvykly, ale dospělí to nedokázali: všichni učitelé a členové personálu se po budově pohybovali nabalení ve vrstvách kabátů a šál. David se v ústavu jednou stavil večer a překvapilo ho, jak je tam teplo, ba dokonce útulno.)

„Vždycky je tu zima,“ odpověděl, pořád nešťastně.

„Napadlo mě, že bych se mohl zahřát šálkem kávy,“ řekl Edward, a když David neodpověděl, protože opět netušil, jak si má ten výrok vyložit, dodal: „Za rohem je kavárna, kdybyste se ke mně chtěl připojit.“

Souhlasil dřív, než si vůbec uvědomil, že to dělá, než stihl odmítnout, než stihl prozkoumat, co by ta nabídka mohla skutečně znamenat, a pak už si k jeho překvapení Edward zapínal kabát, odcházeli společně ze školy a mířili k východu a poté po Hudson Street k jihu. Nemluvili, ačkoli Edward si při chůzi něco pobrukoval, další populární popěvek, a Davida se na okamžik zmocnily pochybnosti: Je snad Edward jenom povrchní mluvka? Předpokládal, že pod všemi těmi úsměvy, gesty a těmi úhlednými bílými zuby je seriózní osoba, ale co když ne? Co když je to nějaký větroplach, člověk, který vyhledává pouze potěšení?

Ale pak si pomyslel: No a co na tom záleží? Jde jenom o kávu, ne o nabídku k sňatku, a když se takhle ujistil, pomyslel na Charlese Griffitha a na to, že od jejich poslední schůzky před Vánoci se mu neozval, a navzdory mrazu ucítil, jak ho pálí krk.

Kavárna, když k ní konečně došli, nebyla úplně přesně kavárna, ale spíše čajovna, stísněný prostor s podlahou z neopracovaných prken, chatrnými dřevěnými stolky a židlemi bez opěradel. V přední části se nacházel obchod a oni se museli prodrat skrze dav zákazníků nakukujících do sudů s kávovými boby, sušenými květy heřmánku a listy máty, které dva čínští zaměstnanci podniku sypali do papírových sáčků a vážili na měděné váze a cenu pak počítali na počítadle s dřevěnými korálky, jejichž neustálé rytmické klapání poskytovalo podniku hudební doprovod. Navzdory tomu, či možná právě proto tam vládla živá, přátelská atmosféra, a oni si našli místo kousek od krbu, v němž proudem vyletovaly prskající oharky a vířily ve vzduchu jako při ohňostroji.

„Dvě kávy,“ požádal Edward servírku, buclatou orientální dívku, a ta jen přikývla a odběhla.

Chvilku tam seděli, dívali se na sebe přes malý stolek a pak se Edward usmál a David mu úsměv oplatil a pak se usmáli tomu, jak se na sebe usmívají, a pak se oba naráz rozesmáli. A pak se k němu Edward naklonil, jako by mu chtěl prozradit něco důvěrného, ale než stihl promluvit, vrazila dovnitř velká skupina mladých mužů a žen – podle toho, jak vypadali a mluvili, šlo o univerzitní studenty –, usadili se u stolu poblíž toho jejich a ani na okamžik přitom neustali v debatě, v té, která byla u mladých mužů a žen během studií v módě celá desetiletí, už v době před občanskou válkou: „Jenom říkám, že se naše země stěží může považovat za svobodnou, když tu nedokážeme přijmout černochy jako plnoprávné občany,“ prohlásila právě hezká dívka s ostrými rysy.

„Ale my je přece přijímáme,“ namítl chlapec sedící naproti ní.

„Ano, ale pouze proto, aby tudy mohli projít do Kanady nebo na Západ – nepřejeme si, aby zde zůstali, a když říkáme, že naše hranice jsou otevřené komukoli z Kolonií, nemáme tím na mysli je, a přesto jsou pronásledovaní ještě víc než ti, kterým nabízíme útočiště! Namlouváme si, že jsme o tolik lepší než Amerika a Kolonie, a přece nejsme!“

„Jenže černoši nejsou lidi jako my.“

„Ale ano, jsou! Poznala jsem – no, já sice ne, ale můj strýček, když cestoval po Koloniích – černochy, kteří byli přesně jako my!“

Nad tím se někteří z jejích společníků začali pošklebovat a pak jeden chlapec pomalu, arogantním tónem pronesl: „Anna by nám chtěla namluvit, že existovali dokonce i rudokožci jako my a my jsme je neměli vyhladit, ale ponechat je jejich divošským způsobům.“

„Existovali Indiáni jako my, Ethane! Na to jsou důkazy!“

Na tohle začal celý stůl vykřikovat své odpovědi a z rámusu, který dělali, z klikání počítadla, které nyní znělo ještě hlasitěji než předtím, a z horka od ohně, který mu pražil do zad, se Davidovi zatočila hlava. Muselo to na něm být znát, neboť Edward se k němu naklonil přes stolek a zeptal se ho (musel skoro křičet), jestli nechce jít raději někam jinam, a David řekl, že ano.

Edward zašel za servírkou, aby jí oznámil, že ty kávy nebudou potřebovat, potom se protáhli kolem stolu se studenty a kolem zákazníků čekajících na své sáčky čaje a pak se opět ocitli na ulici, která jim navzdory rušnému provozu připadala úlevně prostorná a tichá.

„Někdy tam bývá docela rámus,“ připustil Edward, „hlavně takhle v pozdním odpoledni – měl jsem si to uvědomit. Ale jinak je to příjemné místo, vážně.“

„O tom nepochybuju,“ zamumlal zdvořile. „Je tu nějaký jiný podnik, kam bychom mohli jít?“ Protože ve škole už sice učil půl roku, ale nebyla to čtvrť, kde by měl chuť se zdržovat – jeho zdejší návštěvy byly vždycky krátké, za konkrétním účelem, a připadal si už příliš starý na to, aby navštěvoval hostince a laciné kavárny, které tu oblast dělaly tak přitažlivou pro studenty.

„No,“ ozval se Edward po chvilce ticha, „mohli bychom jít ke mně do bytu, pokud by vám to nevadilo – je jenom kousek odsud.“

Ten návrh ho překvapil, ale zároveň potěšil – copak ho k Edwardovi od počátku nepřitahovalo přesně takové chování? Příslib volnomyšlenkářského ducha, lhostejné přehlížení konvencí, zavržení starých norem chování a formální zdvořilosti? Byl moderní a v jeho přítomnosti si i David připadal moderní, natolik, že nabídku rovnou přijal, osmělený odvážnou přímočarostí svého nového přítele, a Edward přikývl, jako by tu odpověď očekával (ačkoli Davida na okamžik ohromila vlastní smělost), a odvedl ho nejprve k severu a poté západním směrem po Bethune Street. Na této ulici stály hezké domy, nově vybudované činžáky s hnědou pískovcovou fasádou, v jejichž oknech se mihotala světla svíček – bylo teprve pět odpoledne, ale už se kolem nich stahoval soumrak –, avšak Edward je minul a šel dál, k velké, zchátralé, kdysi velkolepé budově skoro až u řeky, sídlu podobnému tomu, v němž vyrostl Davidův dědeček, ačkoli toto bylo ve špatném stavu a dřevěné dveře se natolik zkřivily vlhkostí, že za ně Edward musel škubnout několikrát, aby se otevřely.

„Dejte pozor na druhém schodu, chybí v něm kámen,“ upozornil ho a pak se k Davidovi otočil. „Není to Washingtonovo náměstí, to mi věřte, ale je to domov.“ Ta slova zněla omluvně, ale jeho úsměv – ten sluneční paprsek – z nich dělal něco jiného: možná ne tak úplně vychloubání, nýbrž projev vzdoru.

„Jak víte, že bydlím na Washingtonově náměstí?“ zeptal se.

„To vědí všichni,“ opáčil Edward, ale v jeho podání to znělo, jako by skutečnost, že bydlí na Washingtonově náměstí, byla Davidova osobní zásluha, něco, co si zaslouží gratulaci.

Jakmile vešel dovnitř (a dal si pozor na tom nebezpečném druhém schodu), zjistil, že sídlo bylo přestavěno na penzion; nalevo, kde by měl být salon, se nacházel jakýsi snídaňový pokoj vybavený půltuctem stolů v rozmanitých stylech a tuctem židlí, které byly rovněž každá jiná. Stačil mu jediný pohled, aby poznal, že jde o nekvalitně vyrobený nábytek, ale pak si v rohu povšiml hezkého sekretáře z počátku století, podobného tomu, který měl dědeček ve vlastním salonu, a zašel si ho prohlédnout zblízka. Dřevo už nikdo nevyleštil celé měsíce a lak zničil nějaký mizerný olej; když se ho dotkl, povrch se lepil, a jakmile prsty odtáhl, zjistil, že je má polstrované prachem. Ale dřív to musel být pěkný kousek, a než se stihl zeptat, Edward za ním prohodil: „Majitelka domu bývala kdysi zámožná, jak jsem slyšel. Samozřejmě ne tak bohatá jako Binghamovi,“ – už to tady bylo zase, zmínka o jeho rodině a jejím jmění – „ale při penězích.“

„A co se stalo?“

„Manžel příliš propadl hazardu a pak utekl s její sestrou. Jak se aspoň říká. Bydlí v nejvyšším patře a vychází jen zřídka – je už pokročilého věku –, takže penzion vede nějaký vzdálený bratranec.“

„Jak se jmenuje?“ zeptal se David – jestli byla majitelka skutečně kdysi bohatá, jeho dědeček ji bude znát.

„Larssonová. Florence Larssonová. Pojďte, můj pokoj je tamhle.“

Koberec na schodišti byl místy roztřepený, jinde úplně prodřený, a zatímco stoupali po schodech, Edward vysvětloval, kolik zde žije nájemníků (dvanáct, včetně něj) a jak dlouho už tu bydlí (rok). Zdálo se, že se za to prostředí, jeho chudobu a zanedbanost (květinová tapeta byla poškozená vodou a vytvořil se na ní náhodný vzor velkých nepravidelných žlutých skvrn) ani za samotný fakt, že bydlí v penzionu, v nejmenším nestydí. Samozřejmě, v penzionech bydlelo mnoho lidí, avšak David se nikdy s nikým takovým nesetkal, natož aby do nějakého takového domu vstoupil, a rozhlížel se kolem sebe zvědavě a s drobnými obavami. Jak lidé v tomhle městě žijí! Podle Elizy, jejíž vlastní charitativní práce zahrnovala rovněž přesídlování a ubytování uprchlíků z Kolonií a přistěhovalců z Evropy, živořila většina nových obyvatel v žalostných podmínkách; vyprávěla jim o rodinách, které se v deseti lidech mačkaly v jediné místnosti, o oknech, která zůstávala neutěsněná i v tom nejchladnějším počasí, o dětech, které se popálily, když se příliš přiblížily ke krbu bez mřížky v zoufalé snaze se trochu zahřát, o střechách, jimiž pršelo přímo do obytných prostor. Naslouchali těm příběhům, vrtěli hlavami a dědeček nesouhlasně pomlaskával a pak se hovor stočil k něčemu jinému – třeba k Edeninu studiu nebo k výstavě obrazů, kterou Peter nedávno navštívil – a Eliziny ubohé příbytky jim vybledly v paměti. A přece se nyní on, David Bingham, ocitl v obydlí, do jakého by se žádný z jeho sourozenců nikdy neodvážil vstoupit. Uvědomoval si, že si dopřává dobrodružství, a pak se zastyděl za svou pýchu, protože pravda byla, že být zde návštěvníkem nevyžadovalo vůbec žádnou odvahu.

Na odpočívadle ve druhém patře zamířil Edward doprava a David ho následoval k pokoji na konci chodby. Všude kolem nich vládlo ticho, ačkoli když Edward odemykal, přitiskl si prst na rty a ukázal na dveře vedle těch svých: „On asi spí.“

„Tak brzy?“ odpověděl šeptem. (Nebo že by tak pozdě?)

„Dělá noční směny. Pracuje v docích – z domu odchází až po sedmé.“

„Aha,“ řekl a znovu si palčivě uvědomil, jak málo toho o světě ví.

Vešli do pokoje a Edward za nimi tiše zavřel. Byla tam taková tma, že David nedokázal nic rozeznat, ale cítil kouř a slabě také lůj. Edward oznámil, že zapálí pár svíček, a on sledoval, jak s každým zasyčením zápalky pokoj nabírá tvary a barvy. „Závěsy nechávám zatažené – je tu tak tepleji,“ vysvětlil Edward, ale nyní je roztáhl a pokoj se konečně odhalil.

Byl menší než Davidova pracovna na Washingtonově náměstí a v rohu stála úzká postel, úhledně zastlaná hrubou vlněnou dekou. U paty postele stál kufr, z něhož kůže prýskala v pruzích, a napravo uviděl dřevěný šatník, zabudovaný do stěny. Na druhé straně pokoje byl úzký stolek a na něm staromódní petrolejka, hromádka papírů, piják a všude kolem komínky knih, všechny ohmatané. Byla tam i stolička, očividně laciná, stejně jako zbytek nábytku. V rohu naproti posteli se nacházel docela masivní cihlový krb a na kovovém háku v něm visel těžký černý staromódní kotlík, takový, jaké si pamatoval z dětství, kdy stával na zadním dvorku jejich domu na předměstí a sledoval, jak služebné míchají prádlo ve velkých kotlích vroucí vody. Z každé strany krbu bylo velké okno a holé větve olší na ně malovaly stíny podobné pavučinám.

Davidovi to místo připadalo pozoruhodné, jako něco z novin, a znovu žasl nad tím, že se tu ocitl, a skutečnost, že je v tomto pokoji, mu připadala ještě význačnější než skutečnost, že se nachází ve společnosti člověka, jemuž ten pokoj patří.

Potom se rozpomněl na své vychování a zadíval se na Edwarda, který stál uprostřed toho prostoru a prsty měl propletené před sebou v gestu, v němž už nyní David dokázal poznat netypický projev zranitelnosti. A poprvé během jejich krátké známosti vyčetl z tváře druhého muže jistou váhavost, což ještě nikdy neviděl, a když to pochopil, začal se cítit zároveň něžnější a statečnější, a tak když se Edward nakonec zeptal: „Mám nám uvařit čaj?“, dokázal k němu popojít o krok blíž – o jediný krok, ale prostor byl tak stísněný, že se tím ocitl jen kousíček od Edwarda Bishopa, tak blízko, že rozeznával každou jednotlivou řasu, všechny černé a vlhké jako inkoustové čárky.

„Prosím,“ řekl a promluvil mimořádně tiše, jako by hlasitější zvuk mohl způsobit, že Edward přijde k rozumu a poplaší ho to. „To bych byl moc rád.“

A tak se Edward vydal pro vodu, a když odešel, David si mohl prohlédnout pokoj a jeho obsah podrobněji a pečlivěji, a stihl si uvědomit, že vyrovnanost, s jakou přijal realitu Edwardova domova, není ve skutečnosti žádná vyrovnanost, nýbrž šok. Davidovi došlo, že Edward je chudý.

Ale co čekal? Že Edward bude někdo jako on sám, samozřejmě, vzdělaný muž z dobré rodiny, který ve škole vyučuje z charitativních pohnutek, a nikoli – což byl nyní nucen považovat za pravděpodobné, dokonce jisté – pro peníze. Povšiml si krásy jeho tváře, střihu jeho oblečení, a předpokládal spřízněnost, podobu tam, kde žádná nebyla. Nyní se však posadil na kufr v nohách postele a podíval se na kabát, který tam Edward odložil, než vyšel z pokoje; ano, vlna a střih byly kvalitní, ale klopy (když je obrátil, aby si je mohl prohlédnout pečlivěji) byly nepatrně příliš široké, aby odpovídaly poslední módě, ramena ohlazená do saténového lesku, kousek rozparku zalátaný řadami drobných stehů a na rukávu se rýsoval přehyb v místě, kde se popouštěl lem. Trochu se otřásl, jak nad svým špatným úsudkem, tak nad tím, o čem věděl, že je to jeho vlastní povahová vada: Edward se ho nepokusil oklamat; David prostě usoudil, že Edward něčím je, a přehlížel důkazy o opaku. Hledal známky sebe a jiných ze svého světa, a když je našel, nebo našel něco, co se jim dostatečně blížilo, prostě přestal hledat dál, přestal se dívat. „Světaznalý muž,“ tak ho dědeček uvítal toho dne, kdy se vrátil ze své roční kavalírské cesty po Evropě, a David mu uvěřil, dokonce s ním souhlasil. Je však skutečně světaznalý? Nebo je znalý pouze světa vytvořeného Binghamovými, světa, který je sice bohatý a rozmanitý, ale jak věděl, značně neúplný? Nyní sedí tady, v pokoji v domě, který se nachází méně než patnáct minut jízdy kočárem od Washingtonova náměstí, a přece je mu cizejší než Londýn, než Paříž, než Řím; stejně dobře by mohl být v Pekingu, nebo třeba na Měsíci. A objevil v sobě ještě něco horšího – jakousi nevíru svědčící o naivitě, která nebyla pouze nechutná, nýbrž nebezpečná: ještě když do domu vstupoval, dál si umíněně myslel, že tu Edward žije pouze z rozmaru, že chudobu pouze předstírá.

Tohle vědomí, spojené s chladem v místnosti, chladem, který působil téměř vlhce, jak byl pronikavý a vlezlý, ho přimělo pochopit, jak je jeho přítomnost zde absurdní, a on vstal, opět si zapnul kabát, který si ještě ani nesvlékl, a zrovna se chystal odejít, připravený setkat se s Edwardem Bishopem na schodech a přednést mu své výmluvy a omluvy, když vtom se jeho hostitel vrátil a nesl šplíchající mosazný hrnec.

„Ustupte prosím stranou, pane Binghame,“ vyzval ho s hranou formálností – dřívější sebevědomí se mu už plně vrátilo –, a poté co nalil vodu do konvice, si klekl, aby rozdělal oheň, a plameny ožily tak rychle, jako by je povolal kouzlem. Celou dobu tam David bezradně stál, a když se k němu Edward zase obrátil, rezignovaně se posadil na lůžko.

„Och, neměl bych být tak opovážlivý a sedat si vám na postel!“ zvolal a rychle zase vyskočil.

Edward se usmál. „Tady není kam jinam si sednout,“ odpověděl prostě. „Prosím.“ A tak se David znovu posadil.

Ve světle ohně působil pokoj přívětivěji, méně ponuře, okna zmatněla párou, a když Edward naléval čaj – „Doopravdy to bohužel není žádný čaj, jenom sušené květy heřmánku“ –, cítil se už David méně nesvůj a na okamžik se rozhostilo družné ticho, v němž oba usrkli ze šálků.

„Mám i sušenky, jestli chcete?“

„Ne, ne, děkuju.“

Oba se zase napili. „Do té kavárny bychom měli někdy zajít znovu – možná raději ne tak pozdě odpoledne.“

„Ano, to by se mi líbilo.“

Chvilku se zdálo, že oběma dělá potíže najít téma k hovoru. „A vy si myslíte, že bychom sem měli pouštět černochy?“ zeptal se Edward hravým tónem a David s úsměvem zavrtěl hlavou. „Samozřejmě s nimi soucítím,“ pravil rozvážně a v jeho slovech zněl ozvěnou názor jeho dědečka, „ale je lepší, když si černoši najdou vlastní místa k životu – možná na Západě.“ Nešlo o to, říkával jeho dědeček, že by černoši byli nevzdělavatelní – vlastně byla pravda pravý opak, a v tom tkvěla potíž, neboť jakmile černoch získá vzdělání, nebude snad chtít sám využívat příležitostí, které Svobodné státy nabízejí? Pomyslel na to, jak dědeček tuto věc zásadně označuje výhradně jako „černošskou otázku“, nikdy jako černošské dilema nebo černošský problém, neboť „jakmile to jednou takhle nazveme, stane se z toho problém, který budeme muset řešit my“. „Černošská otázka je hříchem v srdci Ameriky,“ opakoval často. „Jenže my nejsme Amerika a není to náš hřích.“ David věděl, že v této věci stejně jako v mnoha dalších uvažuje jeho dědeček moudře, a nikdy ho nenapadlo, že by se na to mohl dívat jinak.

Další ticho, narušované pouze cinkáním porcelánových šálků o zuby, a pak se na něj Edward usmál. „Šokovalo vás, jak žiju.“

„Ne,“ ohradil se, „nešokovalo,“ ačkoli tomu přesně tak bylo. Byl vlastně natolik ohromený, že ho úplně opustily veškeré konverzační schopnosti i dobré způsoby. V dobách, kdy býval stydlivý školák, který si dělal přátele jen pomalu a spolužáci ho často přehlíželi, mu dědeček jednou řekl, že aby člověk působil zajímavě, úplně stačí, když bude klást jiným lidem otázky. „Lidi nic nezbožňují víc, než když můžou mluvit o sobě,“ prohlásil. „A jestli se někdy ocitneš v situaci, kdy budeš pochybovat o svém místě či postavení – ačkoli to bys neměl: jsi Bingham, nezapomínej, a nejlepší dítě, jaké znám –, pak stačí, když se toho druhého zeptáš na něco, co se ho přímo týká, a dotyčný bude už navždycky přesvědčený, že jsi ten nejzajímavější člověk, s jakým se kdy setkal.“ To byla samozřejmě nadsázka, ale dědeček měl v podstatě pravdu, a když se touto radou začal řídit, tak to sice úplně nezměnilo jeho pozici mezi vrstevníky, ale rozhodně to zabránilo hanebnému a ponižujícímu živoření, a on se na to doporučení od té doby spolehl už nesčetněkrát.

Dokonce i nyní si uvědomoval, že z nich dvou je Edward daleko záhadnější, poutavější postava. On byl David Bingham a všichni o něm všechno věděli. Jaké by to asi bylo, být anonymní osoba, někdo, jehož jméno nic neznamená, někdo, kdo může klouzat životem jako stín, kdo může zpívat kabaretní odrhovačku ve školní třídě, aniž by se to rozneslo po celém okruhu jeho známých, žít ve vymrzlém pokoji v penzionu se sousedem, který se probouzí, když se jiní lidé začínají usazovat v salonech ke skleničce a rozhovoru, být někdo, kdo se nemusí nikomu zodpovídat? Neměl natolik romantickou povahu, aby po tom toužil, ne nutně; příliš by se mu nelíbilo žít v téhle studené malé cele tak blízko u řeky a muset si nosit vodu pokaždé, když dostane žízeň, místo aby jedinkrát rázně škubl za táhlo zvonku – ani moc nevěřil, že by to vůbec zvládl. Jenže být takhle proslulý znamenalo vyměnit dobrodružství za bezpečí, a být tudíž odsouzen k životu prostému překvapení. Dokonce i v Evropě si ho známí jeho dědečka předávali z ruky do ruky: nikdy nedostal šanci prorazit si vlastní cestu, neboť to někdo už udělal za něj a odstranil z ní překážky, o nichž se on ani nedozví, že někdy existovaly.

A tak se začal s nepředstíranou touhou vyptávat Edwarda na něj samotného, na to, co je zač a jak přišel k životu, který nyní vede, a zatímco Edward vyprávěl, tak přirozeně a plynně, jako by čekal celé roky, až do jeho života vstoupí David a začne mu pokládat otázky, David si uvědomil, už ve chvíli, kdy se zájmem naslouchal Edwardovu příběhu, jakousi novou a nepříjemnou pýchu – na to, že je zde, na tomto nepravděpodobném místě, a hovoří s cizím, krásným a nepravděpodobným mužem, a ačkoli přes zamlžené okno viděl, že obloha už tmavne, takže dědeček nejspíš usedá k večeři a diví se, kde David vězí, ani ho nenapadlo se s omluvami rozloučit a zvednout se k odchodu. Bylo to, jako by byl očarovaný, věděl o tom a rozhodl se nevzpírat se tomu, ale podlehnout, zanechat za sebou svět, o němž se domníval, že ho zná, a vyměnit ho za jiný, a všechno jen proto, že se chtěl pokusit nebýt člověkem, kterým byl – nýbrž tím, o němž snil, že se jím stane.

VI

Během následujících týdnů se s Edwardem sešel znovu, nejprve jednou, pak dvakrát, pak třikrát a pak čtyřikrát. Scházeli se po Edwardově hodině nebo po té jeho. Při druhém setkání ještě předstírali, že mají namířeno nejprve do kavárny, ale pak už chodili rovnou do Edwardova pokoje a tam zůstávali tak dlouho, jak se David odvážil, než musel chvatně odejít ke svému kočáru, který na něj čekal před školou, a pospíšit si domů, než se dědeček dostaví k večeři – když se po tom prvním setkání vrátil domů tak pozdě, dědeček se sice nezlobil, ale byl zvědavý, a ačkoli David tehdy dokázal jeho otázky odrazit, věděl, že pokud se zpozdí podruhé, začnou být urputnější a on není dostatečně vyzbrojen, aby jim dokázal čelit.

Vlastně si nebyl ani jistý, jak by, kdyby k tomu byl nucen, své přátelství s Edwardem popsal. Poté co si večer s dědečkem dali skleničku a popovídali si v přijímacím pokoji – „Opravdu ti nic není?“ zeptal se dědeček po Davidově třetí tajné schůzce. „Připadáš mi neobvykle… roztržitý“ –, se pokaždé uchýlil do své pracovny a zapsal si do deníku, co se od Edwarda ten den dozvěděl, a pak se posadil a přečetl si to, jako by šlo o jeden z těch detektivních románů, které měl v takové oblibě Peter, a nikoli o věci, které skutečně slyšel z první ruky.

Bylo mu třiadvacet, takže byl o pět let mladší než David, a dva roky studoval na konzervatoři ve Worcesteru v Massachusetts. Ale přestože dostal stipendium, neměl dost peněz, aby mohl studium dokončit, a tak se před čtyřmi lety přestěhoval do New Yorku a začal si hledat práci.

„Co jsi dělal?“ zeptal se ho David.

„Vlastně tak trochu všechno,“ zněla odpověď a ukázalo se, že to není nepravda, alespoň ne úplně: Edward po krátká období pracoval jako pomocný kuchař („Hrůza. Jak jsi sám viděl, sotva dokážu uvařit vodu“), vychovatel („Strašné. Naprosto jsem zanedbával vzdělání svých svěřenců a jenom jsem je nechával jíst sladkosti“), učeň uhlíře („Vůbec netuším, proč mě kdy napadlo, že by tohle mohla být práce, k níž bych se sebeméně hodil“) a malířský model („Mnohem nudnější, než si možná myslíš. Člověk zůstává zkroucený v nemožné pozici tak dlouho, až ho všechno bolí a je promrzlý na kost, zatímco třída plná upejpavých matron a chlípných dědků se ho pokouší naskicovat“). Nakonec však (způsobem, který zůstal bez vysvětlení) sehnal místo pianisty v malém nočním klubu.

(„V nočním klubu!“ zvolal David, než se stihl ovládnout.

„Ano, ano, v nočním klubu! Kde jinde bych se naučil všechny ty nevhodné písně, které tolik urážejí uši pana Binghama?“ Ale pronesl to škádlivě a pak se na sebe usmáli.)

Právě v tom nočním klubu dostal nabídku, aby začal učit v ústavu (to rovněž zůstalo bez vysvětlení a David si dopřál krátkou a uspokojivou fantazii, v níž si to ředitelka napochodovala do nějaké tmavé místnosti, popadla Edwarda za límec a vyvlekla ho po schodišti na ulici a pak do školy); v poslední době se pokouší doplnit si příjem soukromými kondicemi, ačkoli ví, že najít takovou práci je obtížné, ne-li téměř nemožné.

(„Ale ty máš přece kvalifikaci,“ namítl David.

„Jenže je spousta jiných, kteří mají lepší kvalifikaci a lepší doporučení. Podívej – ty přece máš neteře a synovce, ne? Copak by tvůj bratr nebo sestra zaměstnali někoho, jako jsem já? Nebo by svoje drahoušky raději svěřili – a teď odpověz po pravdě – učitelům, kteří absolvovali Národní konzervatoř, či profesionálním hudebníkům? Ale ne, nemusíš se kvůli tomu cítit špatně, nemusíš se omlouvat, vím, že je to pravda, a tak to prostě je. Chudý mladík bez známostí a bez titulu, byť z třetiřadé školy, není příliš žádaný a nikdy nebude.“)

Vyučovat ho bavilo. Jeho přátelé (neposkytl o nich žádné podrobnosti) se mu kvůli tomu zaměstnání posmívali, bylo koneckonců skromné ve všech ohledech, ale on měl učení rád a děti taky. „Připomínají mi, čím jsem byl,“ dodal, ačkoli opět nevysvětlil jak. Stejně jako David věděl, že se jeho svěřenci nikdy nestanou hudebníky, možná jim ani nikdy nebude dopřán ten luxus, aby navštívili nějaké hudební vystoupení, ale soudil, že může do jejich životů vnést alespoň chvilkovou radost, dopřát jim něco příjemného, něco, co si s sebou můžou odnést, zdroj potěšení, který budou vždycky moci považovat za svůj.

„Takhle to vnímám taky,“ zvolal, nadšený představou, že někdo jiný nahlíží na vzdělávání těch dětí podobně jako on. „Možná sami nikdy nebudou hrát na hudební nástroj – to pravděpodobně nikdo z nich –, ale poskytne jim to jistou kultivovanost ducha. A už kvůli tomu to stojí za to, ne?“

V tu chvíli se Edwardovou tváří něco mihlo, nějaký mráček, jen rychle a krátce, a Davida na okamžik napadlo, jestli ho něčím neurazil. Ale jeho nový přítel řekl pouze „Máš naprostou pravdu“ a pak se hovor stočil k jiným tématům.

Všechno tohle si zapsal, spolu s podrobnostmi, které mu Edward sdělil o svých sousedech a nad nimiž se rovněž smál a žasl: postarší svobodný muž, který nikdy nevycházel ze svého pokoje, ale přesto ho Edward viděl, jak vkládá své střevíce do kbelíku pouličního čističe bot, jenž čekal dole; přístavní dělník, kterého občas slyšeli skrze tenkou zeď chrápat; chlapec v pokoji nad tím jeho, o němž Edward přísahal, že celé dny dává hodiny tance obstarožním dámám, a důkazem byl klapot jejich podpatků na dřevěné podlaze. Uvědomoval si, že Edwardovi připadá naivní, a také že ho těší Davida ohromovat, nebo ho často až šokovat. A ochotně se tomu podroboval: Byl naivní. Rád se nechával ohromovat. V Edwardově přítomnosti si připadal starší a mladší zároveň, a taky jaksi bez tíže – dostal příležitost opětovně prožít své mládí, konečně propadnout bezuzdné bezstarostnosti, která je vlastní mladým lidem, ale s tou výhodou, že nyní byl dost starý, aby ji dokázal ocenit. „Moje neviňátko,“ tak mu začal Edward říkat, a ačkoli mu to mohlo připadat blahosklonné – protože to blahosklonné bylo, nebo ne? –, nevnímal to tak. Koneckonců Edwardovi nepřipadal nevědomý, ale nevinný, jako něco malého a vzácného, co je třeba chránit a opatrovat před vším, co existuje vně zdí toho penzionu.

Avšak při jejich třetím setkání mu Edward řekl něco, co od té doby zabíralo značnou část jeho času a mnohé z jeho myšlenek. Ten den mezi nimi poprvé došlo k důvěrnému kontaktu, to když Edward vstal uprostřed věty (právě mluvil o jednom svém příteli, který dával hodiny matematiky v údajně bohaté rodině, o níž David nikdy neslyšel), zatáhl závěsy a pak si k němu jakoby nic přisedl na postel, a ačkoli tohle samozřejmě nebyl jeho první styk – stejně jako každý muž ve městě, bohatý či chudý, čas od času jezdil kočárem k východnímu ústí Gansevoort Street, několik bloků severně od tohoto penzionu, kde muži jako on mířili k jižní řadě domů a muži, kteří chtěli ženy, k té severní, a ti, kteří chtěli něco úplně jiného, se vydávali na západní konec ulice, kde bylo několik podniků poskytujících úžeji zaměřené služby, včetně jediného úpravného domku, který sloužil výhradně ženské klientele –, připadalo mu to mimořádné, jako by se znovu učil chodit nebo jíst nebo dýchat: jako by šlo o tělesné prožitky, které dlouho vnímal určitým způsobem, ale teď se ukázalo, že jde o něco úplně jiného.

Potom tam spolu leželi a Edwardova postel byla tak úzká, že se oba museli otočit na bok, jinak by z ní David úplně vypadl. Taky se tomu zasmáli.

„Víš,“ začal, vytáhl paži zpod vlněné pokrývky, která škrábala téměř nesnesitelně, jako by byl přikrytý sítí utkanou z kopřiv – musím mu opatřit jinou, pomyslel si –, a položil ji na Edwardovu hladkou kůži, pod níž cítil rýhy jeho hrudního koše, „pověděl jsi mi toho o sobě tolik, ale pořád jsi mi neprozradil, odkud jsi nebo kdo jsou tvoji příbuzní.“ Ta zdrženlivost mu zpočátku připadala zajímavá, ale nyní ho mírně znepokojovala – bál se, že se Edward za svůj původ stydí, že si možná myslí, že se to Davidovi nebude líbit. Ale on takový nebyl: od něj se Edward neměl čeho bát. „Odkud jsi?“ zeptal se do Edwardova mlčení. „Z New Yorku ne,“ pokračoval. „Z Connecticutu? Z Massachusetts?“

Nakonec Edward promluvil. „Z Kolonií,“ řekl tiše, a to Davida připravilo o řeč.

Nikdy nepoznal nikoho, kdo by pocházel z Kolonií. Ano, samozřejmě takové lidi vídal: Eliza a Eden každoročně pořádaly ve svém domě salon, aby získaly peníze pro uprchlíky, a vždycky tam byl nějaký běženec, obvykle nedávný, který rozechvěle vyprávěl o svých zkušenostech tím příjemným medovým hlasem, jakým Kolonisté mluvili. Stále častěji neprchali z náboženských důvodů či před perzekucí, ale protože v desetiletích poté, co byly Kolonie v občanské válce poraženy (ačkoli tamní obyvatelé o tom takhle nikdy nemluvili), ta země stále více chudla – samozřejmě ne celá a také nebyla drtivě zbídačená, ale nikdy už nezíská takové bohatství, jaké kdysi měla, natož takové, jaké během přibližně století od svého založení nashromáždily Svobodné státy. Nicméně takové migranty si sestra s manželkou na své večírky nezvaly, braly tam vzbouřence, ty, kteří utekli na sever, neboť kdyby zůstali tam, kde se narodili a vyrostli, hrozilo by jim nebezpečí; kteří utekli, protože chtěli žít svobodně. Válka skončila, ale boje pokračovaly; pro mnohé zůstávaly Kolonie zoufalým místem plným násilných střetů a nočních razií.

Takže ano, nebyl neobeznámen s chaosem Kolonií. Jenže tohle bylo něco úplně jiného: Tohle byl někdo, koho začínal poznávat, s kým mluvil a smál se a v jehož náruči nyní ležel a oba byli nazí.

„Ale nemluvíš jako člověk z Kolonií,“ řekl nakonec a k jeho úlevě se tomu Edward zasmál.

„Ne, nemluvím – ale mnoho let jsem tam žil,“ odpověděl.

Začal pomalu, a pak se z něj jeho příběh vyřinul jako příval. Do Svobodných států, konkrétně do Filadelfie, přijel jako dítě. Jeho rodina žila po čtyři generace v Georgii poblíž Savannah, kde jeho otec učil na chlapecké škole. Když mu však bylo skoro sedm, otec oznámil, že pojedou na výlet. Bylo jich šest: on, jeho matka, otec a jeho tři sestry – dvě starší, ta třetí mladší.

David si to spočítal. „Takže to se stalo v sedmasedmdesátém?“

„Ano. Na podzim.“

Následoval typický uprchlický příběh; před válkou jižanské státy sice způsob života Svobodných států neschvalovaly, ale neomezovaly pohyb svých občanů po kontinentu. Nicméně po válce a následném odtržení jihu od Unie se stalo nelegálním, aby obyvatelé Svobodných států cestovali na jih, nyní přejmenovaný na Sjednocené kolonie, nebo aby Kolonisté cestovali na sever. Přesto to mnoho Kolonistů dělalo. Cesta na sever byla obtížná a dlouhá a uprchlíci ji obvykle podstupovali pěšky. Zdravý rozum radil, že nejbezpečnější je cestovat ve skupině, avšak ta skupina neměla mít víc než řekněme deset členů a neměla zahrnovat víc než pět dětí, protože ty se rychle unavily a nedalo se zaručit, že zůstanou v klidu a potichu v případě, že by se objevila hlídka. Proslýchaly se strašlivé příběhy o neúspěšných pokusech: o naříkajících dětech, které vyrvali rodičům z náručí a údajně je prodávali místním rodinám na zemědělské práce; o ženách oddělených od manželů a nucených znovu se provdat; o věznění a popravách. Nejhorší příběhy se týkaly lidí jako oni dva, lidí, kteří mířili do Svobodných států v naději, že spolu budou moci žít legálně. Přednedávnem byli Elizinými hosty dva muži, nedávno přišedší, kteří cestovali ještě s jednou dvojicí, svými přáteli, z Virginie. Byli už necelé půl míle od Marylandu, odkud chtěli pokračovat do Pensylvánie, a zastavili se k odpočinku pod nějakým dubem. Leželi si tam v náručí, ale právě když se začínali uvolňovat, zaslechli klapot kopyt a okamžitě vyskočili a dali se do běhu. Jenže ten druhý pár byl pomalejší, a když jejich přátelé padli a začali křičet, ta první dvojice se nevrátila, ale místo toho utíkali rychleji a usilovněji, než vůbec považovali za možné. Za nimi, stále blíž, duněla kopyta dalšího koně, a když přebíhali hranici, měli náskok pouhých pár metrů, a teprve tehdy se otočili a uviděli strážného s tváří skrytou pod kápí, jak přitahuje koni otěže, prudce zastavuje a pak na ně míří puškou. Pohraničníci nesměli střílet přes hranici, aby uprchlíky zadrželi, natož aby je zabili, ale všichni věděli, že stačí jedna střela, a zákon je nezachrání. Ti dva se otočili, znovu se rozběhli a připadalo jim, že ještě celé míle za sebou slyší ozvěnou koňské řehtání, a teprve nazítří, když už byli bezpečně daleko od hranic, si dovolili plakat pro své přátele, nejen proto, že si představovali, že ve Svobodných státech začnou nový život společně, ale protože každý věděl, co čeká lidi jako oni, když jsou dopadeni: bití, pálení, mučení – smrt. Když ti muži vyprávěli svůj příběh v Elizině a Edenině salonu, znovu se rozplakali a David stejně jako všichni ostatní přítomní naslouchal s fascinovanou hrůzou. Ten večer, zpátky na Washingtonově náměstí, myslel na to, jak nesmírného požehnání se mu dostalo, když se narodil ve Svobodných státech; že nikdy nepoznal a nepozná takové barbarství, jaké si museli vytrpět ti džentlmeni.

Edwardova rodina šla sama. Jeho otec nenajal převaděče, který, pokud se mu dalo věřit (a některým se věřit dalo), výrazně zvyšoval šance na úspěšný útěk; necestovali s další rodinou, což se doporučovalo, protože to znamenalo, že jedna dvojice mohla spát, zatímco druhá dávala pozor na děti. Z Georgie trvala cesta asi čtrnáct dní, ale na konci prvního týdne se prudce ochladilo, pak začalo mrznout a rodině už skoro došly zásoby jídla.

„Rodiče nás budili časně, za úsvitu, a se sestrami jsme chodili sbírat žaludy,“ vyprávěl Edward. „Zapálit oheň by bylo příliš nebezpečné, ale matka je roztloukla na pastu a tu jsme si natírali na suchary.“

„To je hrozné,“ zamumlal. Připadal si hloupě – ale nenapadalo ho nic jiného, co by mohl říct.

„Ano – bylo to hrozné. Nejhůř to snášela moje mladší sestra Belle. Byly jí teprve čtyři roky a nechápala, že musí být potichu; věděla jenom, že má hlad, a netušila proč. Plakala a plakala a máma jí musela zakrývat rukou pusu, aby nás neprozradila.“

Rodiče nesnídali a neobědvali. Poslední zbytky jídla si schovávali na večeři a v noci se členové rodiny choulili k sobě, aby se zahřáli. Edward s otcem se jim vždycky snažili najít na přespání nějaký hájek nebo aspoň rokli a na noc se zakrývali listím a větvemi, jak na ochranu před větrem, tak aby zamaskovali svůj pach před pátracími psy. Edward si vzpomínal, že už tenkrát zkoušel rozhodnout, co je horší – strach, nebo hlad? Obojí určovalo každý jeho den.

Když se konečně dostali do Marylandu, zamířili rovnou do jednoho z center, o kterých pověděl Edwardovu otci přítel, a tam zůstali několik měsíců. Edwardův otec učil některé z dalších uprchlických dětí čtení a matematiku; Edwardova matka, zručná švadlena, opravovala poškozené oděvy, které centrum přijímalo, aby si tamější obyvatelé mohli něco málo přivydělat. Na jaře odtamtud odešli a vydali se opět na cestu – náročnou, ale méně nebezpečnou, neboť nyní už byli alespoň v Unii – tentokrát do Svobodných států, a tam pokračovali na sever do New Yorku. Tady ve městě našel pan Bishop nakonec práci v tiskárně (ve Svobodných státech a v Unii vládly jisté předsudky vůči kvalitě vzdělání lidí z Kolonií, což znamenalo, že mnoho vzdělaných uprchlíků se nemohlo věnovat svému původnímu povolání) a všech šest se jich usadilo v malém bytě na Orchard Street.

Přesto, řekl Edward (a David v jeho hlase zaznamenal upřímnou hrdost), nakonec dopadli docela dobře. Jeho rodiče zemřeli, podlehli té chřipce z devadesátého roku, ale jeho starší sestry obě učí ve školách ve Vermontu a Belle je zdravotní sestra a žije se svým manželem lékařem v Manchesteru ve státě New Hampshire.

„Jediný, komu se nepovedlo uspět, jsem vlastně já,“ přiznal s dramatickým povzdechem, ale David vycítil, že to Edward jistým způsobem vnímá jako pravdivé a že ho to trápí.

„To není pravda,“ řekl mu a přitáhl si ho blíž.

Chvilku mlčeli a David si opřel bradu o Edwardovu tmavou hlavu a prstem mu kreslil na záda vzory. „Tvůj otec,“ řekl nakonec, „on byl jako my?“

„Ne, jako my ne, ačkoli pokud měl námitky vůči lidem jako my, nikdy se o tom nezmínil. Myslím, že neměl.“

„Takže to byl přívrženec reverenda Foxleyho?“ Mnozí uprchlíci tajně věřili kázáním slavného Utopisty, propagátora volné lásky a jednoho ze zakladatelů Svobodných států. V Koloniích ho považovali za kacíře a držení jeho textů tam bylo nezákonné.

„Ne, ne – on nebyl moc nábožensky založený.“

„Tak – jestli ti nevadí, že se ptám – proč se vypravil na sever?“

David cítil, jak si Edward povzdechl, a jeho teplý dech ho zahřál na hrudi. „Musím upřímně říct, že to ani po všech těch letech sám nevím. Koneckonců se nám v Georgii dařilo dobře. Byli jsme respektovaní, měli jsme přátele.

Když jsem trochu povyrostl a sebral jsem odvahu, zeptal jsem se ho, proč jsme tu cestu podstoupili. Říkal jenom, že si pro nás přál lepší život. Lepší život! Býval uznávaný učitel, a pak se z něj stal tiskař – což je samozřejmě dobré povolání, ale člověk, který pracuje hlavou, obvykle nepovažuje život strávený manuální prací za lepší. Takže jsem to nikdy nepochopil, ne ke své spokojenosti – a už se to nejspíš nikdy nedozvím.“

„Ale možná,“ řekl David tiše, „možná to udělal pro tebe.“

Edward se odmlčel. Potom: „Myslím, že když mi bylo šest, tak to ještě nemohl vědět.“

„Třeba ano. Můj otec to věděl; myslím, že to věděl o nás všech. No, o Eden možná ne – když on a matka zemřeli, byla ještě skoro nemluvně. Ale John a já, přestože jsme byli ještě tak malí… Ano, myslím, že to věděl.“

„A netrápilo ho to?“

„Ne, proč by mělo? Jeho vlastní otec byl jako my. Nepřipadali jsme mu cizí ani odpudiví.“

Nad tím se Edward zasmál, jako by vydechl obláček vzduchu, a odvalil se od něj na záda. To už byl večer a v pokoji se setmělo – David bude muset brzy odejít, jinak zmešká další večeři. Ale nepřál si nic jiného než ležet v tvrdé úzké posteli Edwarda Bishopa, cítit příšerné škrábání laciné vlněné deky, která ho přikrývá, zbytkové teplo od ohně, který dohořívá v krbu, a Edwardovu kůži vedle sebe. „Víš, jak v Koloniích říkají Svobodným státům, ne?“ zeptal se Edward a David, ačkoli mu nijak zvlášť nesešlo na tom, co si o nich Kolonie myslí či nemyslí, měl samozřejmě povědomost o krutých a vulgárních přezdívkách, které tam dávali jeho zemi, a místo aby na Edwardovu otázku odpověděl, zakryl mu ústa dlaní.

„Vím,“ řekl. „Polib mě.“ A Edward to udělal.

Potom se vrátil na Washingtonovo náměstí; jen neochotně se oblékal a vydával se do zimy, ale později, nahoře u sebe v pracovně, si uvědomil, že ho ten rozhovor, to setkání, změnily. Měl tajemství a tím tajemstvím byl Edward, a nejen on, jeho hladká bílá kůže a hebké tmavé vlasy, ale i Edwardovy zážitky, to, co viděl a co si vytrpěl: přišel z jiného místa, z jiné existence, a když se o svůj život s Davidem podělil, náhle tím obohatil i ten Davidův a učinil ho zároveň hlubším, extatickým a záhadným.

Nyní, u sebe v pracovně, si opět pročítal svůj deník a hloubal nad podrobnostmi, které dobře znal, jako by si o nich četl poprvé: Edwardovo prostřední jméno (Martins – příjmení jeho matky za svobodna); Edwardova oblíbená hudební skladba (Bachova Suita pro violoncello č. 1 G dur); Edwardovo oblíbené jídlo („Nesměj se – je to kukuřičná kaše se slaninou. Ne, nesmíš se smát! Koneckonců jsem z Georgie!“). Stránky, které napsal, pročítal s dychtivostí, jakou necítil už mnoho let, a když se konečně odebral na lůžko, protože nedokázal přestat zívat, činil tak s potěšením, neboť věděl, že brzy přijde nový den, což znamená, že se zase uvidí s Edwardem. Spřízněnost, kterou s Edwardem cítil, byla vzrušující, ale stejnou měrou vzrušující byla intenzita té spřízněnosti a rychlost, jakou se rozvinula. Připadal si, možná poprvé v životě, lehkomyslný, divoký – jako by jel na splašeném koni, který se žene ozlomkrk dlouhou plání, sotva se držel v sedle a zalykal se smíchem a strachem.

Mnoho let – tolik let – se strachoval, nejen jestli s ním není něco špatně, ale jestli netrpí nějakou vnitřní nedostatečností. Nešlo o to, že by ho nezvali na stejné večírky jako Johna a Eden; šlo o to, co se na nich dělo. To bylo v době, kdy byli mladší a obecně známí prostě jako sourozenci Binghamovi a on byl označován jako ten nejstarší, nikoli „starý mládenec“ nebo „neženatý“ nebo „ten, který pořád bydlí na Washingtonově náměstí“: Dostavili se na večírek, vystoupali po nízkých širokých kamenných schodech nějakého nedávno postaveného sídla na Park Avenue, Eden a John vpředu, zavěšení jeden do druhého, on za nimi, a jakmile vstoupili do nablýskaného, mihotavě osvětleného prostoru, zaslechl něco, co mu znělo jako jásot, a Johnovy a Edeniny tváře vzápětí zasypávaly polibky přítomných, kteří vzdychali radostí nad jejich příchodem.

A on? Samozřejmě ho také zdravili; byli dobře vychovaní, ti jejich známí a vrstevníci, a on byl Bingham a nikdo by se neopovážil jednat s ním jinak než srdečně, ne tváří v tvář. Ale po zbytek večírku si připadal podivně mimo, jako by se vznášel nad místností, a u večeře mu nepřidělovali místo mezi těmi svěžími mladými lidmi, nýbrž spíše mezi přáteli a příbuznými jejich rodičů – například vedle otcovy sestry nebo matčina postaršího strýčka – a tehdy vnímal v plné síle svou nepopiratelnou jinakost, fakt, že si to, co se tak usilovně snaží zastřít, uvědomuje jeden každý člověk z jejich okruhu a bere to v úvahu. Z druhého konce stolu k nim občas doléhaly výbuchy smíchu a jeho spolustolovník nad tím shovívavě zavrtěl hlavou a pak se k němu obrátil a prohodil nějakou poznámku o nepotlačitelné frivolitě mládí a že je třeba jim tu volnost dopřát. Někdy si vzápětí uvědomil svou chybu a chvatně dodal, že on, David, občas také jistě prožívá chvíle bezuzdného veselí, ale jindy nikoli – předčasně zestárl a byl vyhoštěn z ostrova mládí nikoli věkem, nýbrž povahou.

Nebo možná vůbec nešlo o povahu, ale o něco jiného. Nikdy nebyl bezstarostný smíšek, ani jako dítě ne. Jednou zaslechl, jak dědeček mluví o jeho zasmušilosti s Frances a dodává, že je to proto, že byl nejstarší, a tak ho zármutek zasáhl nejsilněji, když se sourozenci přišel o rodiče. Ale vlastnosti, které tento druh obrácení do sebe často doprovázejí – přičinlivá hloubavost, vážnost záměru a vědecké založení –, on postrádal. Byl vyladěný na nebezpečí světa, avšak nikoli na jeho radosti a rozkoše; dokonce ani láska pro něj nebyla stavem povznesení, nýbrž zdrojem úzkosti a strachu: Skutečně ho jeho milovaný miluje? Kdy ho opustí? Sledoval nejprve Eden a pak Johna během námluv, byl svědkem toho, jak se vracejí domů pozdě večer s tvářemi zrůžovělými od vína a tance, viděl, jak chvatně si berou dopisy z podnosu, který Adams donesl, obálky trhají ještě cestou z místnosti a koutky úst se jim užuž přizvedají v úsměvu. Fakt, že on takové štěstí neprožíval, mu působil jak žal, tak starosti; poslední dobou se začínal bát, že nejde jen o to, že ho možná nikdo nikdy nebude milovat, ale že by byl možná neschopen takovou lásku přijmout, což mu připadalo mnohem horší. Jeho poblouznění Edwardem, probuzení, které uvnitř cítil, ho tedy neuchvátilo jen pro ten cit sám, ale posiloval jeho pocit úlevy: nakonec s ním přece jenom není nic špatně. Není defektní; prostě jenom dosud nenašel člověka, který by v něm dokázal naplno uvolnit schopnost rozkoše. Ale nyní ho našel a konečně prochází proměnou, kterou láska obdařila každého, koho znal, ale jemu vždycky unikala.

Tu noc se mu zdál sen: byl mnoho let v budoucnosti. S Edwardem žili společně na Washingtonově náměstí. Seděli bok po boku v křeslech v salonu, kde nyní pod oknem s vyhlídkou na severní okraj parku stálo piano. U nohou jim ležely tři tmavovlasé děti, holčička a dva chlapci, a listovaly si v obrázkových knížkách, dívenka měla v lesklých vlasech šarlatovou sametovou mašli. V krbu plápolal oheň a římsu zdobily borové větve. Věděl, že venku sněží, a z jídelny se linula vůně pečené koroptve, klokotání vína rozlévaného do sklenic a cinkot talířů rozkládaných po stole.

V tom snu nepůsobilo Washingtonovo náměstí jako vězení nebo něco, co nahání hrůzu – byl to jeho domov, jejich domov, a tohle byla jejich rodina. Pochopil, že mu dům nakonec přece jenom patří – a patří mu proto, že je zároveň Edwardův.

VII

Následující středu zrovna odcházel do školy, když si ke dveřím pospíšil Adams. „Pane Davide, pan Bingham ráno poslal z banky vzkaz – přeje si, abyste byl dnes doma přesně v pět hodin,“ oznámil.

„Děkuju, Matthewe, už si to převezmu,“ sdělil lokajovi a chopil se krabice s ovocem, které bral studentům jako předlohu, než se obrátil k majordomovi. „Nezmínil se proč, Adamsi?“

„Ne, pane. Jenom že žádá, abyste se dostavil.“

„Dobrá. Vyřiďte mu, že mě může očekávat.“

„Velmi dobře, pane.“

Bylo to sice formulováno zdvořile, ale David věděl, že je to rozkaz, nikoli žádost. Ještě před pár týdny – pár týdny! To skutečně uběhl necelý měsíc od chvíle, kdy se seznámil s Edwardem a celý jeho svět se změnil? – by ho to vyděsilo, úzkostně by čekal, co mu dědeček asi tak chce povědět (ačkoli k tomu neměl dobrý důvod, neboť dědeček s ním nikdy nejednal nelaskavě a zřídka ho káral, dokonce i v dětství), ale nyní byl pouze podrážděný, neboť to znamenalo, že s Edwardem může strávit méně času, než by jim bylo dopřáno za jiných okolností. Po vyučování tedy zamířil rovnou k Edwardovi a připadalo mu, že se musí hned zase obléct a odejít, s příslibem, že se brzy vrátí.

U dveří Edwardova pokoje otáleli, David ve svrchníku a klobouku a Edward zachumlaný v té příšerné kousavé dece.

„Tak zítra?“ zeptal se Edward s tak nezastřenou touhou, že se David – nepřivyklý roli toho, jehož kladná odpověď rozhodne o štěstí jiného člověka – usmál a přikývl. „Zítra,“ potvrdil, a nakonec ho Edward pustil z objetí a David odklopýtal po schodech dolů.

Když stoupal k hlavním dveřím domu, při představě, že se s dědečkem uvidí, znervózněl tak jak ještě nikdy ne, jako by to mělo být jejich první setkání po měsících odloučení, nikoli po necelých čtyřiadvaceti hodinách. Ale dědeček, už usazený ve svém přijímacím pokoji, přijal Davidův polibek jako vždycky a oba tam seděli se sklenkami sherry a mluvili o nepodstatných tématech, dokud Adams nepřišel oznámit, že se podává večeře. Teprve když scházeli dolů, šeptem se dědečka zeptal. Ale ten odpověděl: „Po večeři.“