Start

Felix Francis

Spřízněni krví

BLOODLINE

Copyright © Felix Francis, 2012

All rights reserved

Translation © 2012, 2023 by Edda Němcová

ISBN 978-80-242-9406-3

Obsah

Start

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Epilog

S mimořádnými díky

Mikeu Cattermoleovi,

dostihovému komentátorovi a televiznímu hlasateli,

všem mým přátelům v

Channel 4 Racing

a

BBC Radio Five Live

za jejich pomoc a povzbuzení

a 

jako vždy Debbie

Kapitola 1

„Bylo odstartováno!“ Podíval jsem se na obraz koní na svém televizním monitoru a přistínil si oči před jasným zářijovým slunečním svitem. V Lingfield Parku právě dvanáct účastníků soupeřilo v nijak mimořádném sprintu na sedm a půl¹ pro dvouleté nováčky – byl to prostě jen další dostih, jeden z více než patnácti stovek, které budu letos naživo sledovat.

Přesto měl tento dostih navždy změnit můj život.

Koně vyrazili ze startovních boxů v celkem vyrovnané řadě a já nahlédl do svých rukou psaných poznámek, kde jsem měl načrtnuté pozice účastníků čelem ke mně ve vzdálenosti téměř jedné míle.

Pohled z tribuny na start dostihu na sedm a půl furlongu v Lingfieldu zčásti zakrývají převislé větve několika stromů, tak jsem se naklonil blíž k obrazovce, abych měl lepší přehled.

„Sledujeme dostih Herald Sunshine Limited Maiden Stakes a Spitfire Boy se jednoznačně ujímá vedení,“ hlásil jsem, „přičemž Steeplejack rovněž vyráží kupředu. Dále máme na dráze Sudoku pronásledovaného Radioactivem a zvenku Troubleatmillem. Za nimi je Postal Vote, dále High Definition a Low Calorie s Bangkok Flyerem na vnější straně v zeleném dresu, následuje Tailplane s bílou čapkou a Routemaster s oranžovými pruhy. Pole v tuto chvíli uzavírá Pink Pashmina, která nestíhá a u mety šesti furlongů dostává důraznou pobídku.“

Zvedl jsem oči od monitoru a podíval se dolů na koně skrz silný dalekohled. Ve vzdálenosti šesti furlongů jsem je teď viděl zcela zřetelně, jak běželi přímo proti mně, a zkracující účinek dalekohledu způsoboval, že se koňské hlavy zdánlivě nepřirozeně míhaly nahoru a dolů.

Takovéto dostihy, kdy se koně ženou v jedné linii, komentátorům téměř vždy ztěžují život, a tenhle nebyl žádná výjimka. Dvanáct účastníků se rozdělilo do dvou skupin. Osm koní běželo u vnitřní bariéry a zbývající čtyři šli přímo prostředkem dráhy.

Sázkaři na tribuně pochopitelně chtěli vědět, který kůň je ve vedení, ovšem z úhlu, z jakého jsem se díval, se to nedalo snadno poznat.

„Červený dres Spitfire Boye vede větší skupinu po vnitřní stopě a Radioactive se tam výrazně snaží. Troubleatmill a Bangkok Flyer běží krk vedle krku středem dráhy a do cíle jim zbývá ještě půl míle.“

Pozorně jsem se zadíval na pole, které ke mně cválalo. V dostihovém programu sice stojí, že Bangkok Flyer nese tmavozelené barvy, ale proti slunci mi připadaly téměř černé a nechtěl jsem si je splést s tmavomodrým dresem Postal Votea.

Ne, byl jsem si jistý. Byl to Bangkok Flyer² s beránkem na nánosníku a dělal čest svému jménu.

„Bangkok Flyer s beránkem na nánosníku nyní přidává na vnější straně. Získává dvoudélkový náskok na Troubleatmilla, který zřejmě nezvládá distanci. Na vnitřní straně nakonec Spitfire Boye dotahuje Radioactive, ale mezi koňmi proklouzává Sudoku pod Paulem Jamesem v bílém dresu, jenž svého svěřence ještě nijak nevyjíždí.“

Sklonil jsem dalekohled a sledoval koně prostým okem.

„Sudoku nyní u značky jednoho furlongu míří do čela na vnitřní stranu, musí však ještě porazit favorita s nízkým kurzem, jímž je Bangkok Flyer. Sudoku a Bangkok Flyer jdou do závěrečné fáze společně. Sudoku v bílých a Bangkok Flyer v tmavozelených barvách, je to dostih dvou koní.“ Tón mého hlasu stoupal výš a výš, jak se koňské nozdry natahovaly do cíle pode mnou. „Bangkok Flyer a Sudoku běží hlava-hlava. Sudoku a Bangkok Flyer.“ Můj křik dosáhl crescenda. „Sudoku poráží Bangkok Flyera, Low Calorie dobíhá snadno třetí, Radioactive je čtvrtý, následovaný dlouho vedoucím Spitfire Boyem, dále dobíhá Routemaster, High Definition, Troubleatmill, Steeplejack, potom společně Tailplane a Postal Vote, a konečně klisnička Pink Pashmina, která končí jako poslední daleko³.“

Stiskl jsem tlačítko a vypnul mikrofon.

„První číslo deset, Sudoku,“ oznámil sudí z tlampače. „Druhý číslo jedna, třetí číslo čtyři. Čtvrtým koněm je číslo osm. Výrok krk, dvě délky a půl délky.“

Tlampač zmlkl.

Dostih skončil. Vzrušení přišlo a odešlo a dav už se těšil na další zkoušku za třicet minut.

Pohlédl jsem přes dráhu a cítil se nesvůj.

Něco nebylo tak docela v pořádku.

Nešlo o můj komentář. Nepopletl jsem koně ani neohlásil nesprávného vítěze – což se někdy v životě přihodí každému komentátorovi. To samotný dostih nebyl zcela v pořádku.

„Díky, Marku. Skvělá práce,“ozval se hlas v mých sluchátkách. „Vynikající, že jsi jmenoval každého koně, a díky za uvedení pořadí v cíli.“

„Rádo se stalo, Dereku,“ odvětil jsem.

Derek je vedoucí výrobního štábu RacingTV, satelitního dostihového televizního programu, který živě přenáší dostihy. Sedí ve velkém zatemněném přenosovém voze někde za stájemi, má před sebou řadu monitorů, na nichž vidí záběry každé z půltuctu či kolika kamer, a rozhoduje o tom, které obrázky lidé doma a v sázkových kancelářích uvidí. Televizní společnost nemá vlastního komentátora, takže přebírá komentář dostihového hlasatele – tedy mě. Mají ale rádi, když se komentář aspoň jednou zmíní o každém koni, a trvají na tom, aby bylo uvedeno kompletní pořadí v cíli. U dvanácti účastníků to jde, ale když je jich třicet nebo víc, už to zdaleka není tak snadné, zvlášť u sprintu jako ten dnešní, kdy se všechno odehraje za méně než minutu a půl.

„Dereku?“ stiskl jsem tlačítko na ovládacím zařízení.

„Povídej,“odpověděl mi do ucha.

„Mohl bys mi nahrát DVD toho dostihu? Že bych si je vzal domů. Ze všech úhlů.“

„Ale ona nevyhrála.“

„Přesto bych je chtěl,“ trval jsem na svém.

„Dobře,“souhlasil. „Nachystám to.“

„Díky. Vyzvednu si to po posledním dostihu.“

„Budeme tady.“

Ozvalo se cvaknutí a má sluchátka opět zmlkla.

„Ale ona nevyhrála,“řekl Derek.

„Ona“ byla moje sestra – přesněji řečeno moje dvojče. Clare Shillingfordová – špičková žokejka s více než šesti sty vítězstvími na svém kontě.

Tento dostih k nim nepatřil. Přišla na Bangkok Flyerovi druhá o krk a myslím, že cosi nebylo v pořádku právě s její jízdou.

Podíval jsem se na hodinky. Zbývalo nejméně dvacet minut, než se na příští dostih budu muset vrátit na komentátorské stanoviště, tak jsem seběhl dolů pět ramen schodiště do přízemí a za tribunou došel k vážnici.

Strčil jsem hlavu do dveří střediska dostihového vysílání, malé místnosti hned vedle hlavní vážnice. Podél jedné stěny stála hradba všemožného elektronického zařízení.

„Zdravím, Jacku,“ pronesl jsem k zádům muže stojícího uvnitř.

„Nazdar, Marku,“ otočil se a otřel si ruce o zelený svetr, který vypadal, že sestává spíš z děr než z vlny. „Všecko v pořádku?“

„Naprosto,“ odpověděl jsem.

Jack Laver je technik přenosové služby, která předává v uzavřeném okruhu záběry na nespočetné televizní obrazovky po celém závodišti, včetně monitoru na komentátorském stanovišti. Jeho vkus v oblasti odívání je sice poněkud pochybný, zato na poli elektroniky jde o dokonalého čaroděje.

„Hrnek čaje?“ optal se.

„Moc rád,“ přijal jsem. Zmizel ve výklenku a vzápětí se zase vynořil s dvěma bílými plastovými kelímky kouřící hnědé tekutiny.

„Cukr?“

„Ne, díky,“ vzal jsem si jeden z kelímků.

Čaj z vážnice by za svou chuť nikdy žádnou cenu nevyhrál, ale byl horký a dokázal svlažit, což je obojí dobré pro můj hlas. Dostihový hlasatel se škrábáním v krku, nebo – nedejbože – laryngitidou, je k ničemu. Peter Bromley, legendární komentátor BBC, s sebou vždycky nosil láhev se speciálním balzámem – tajným domácím nápojem, obsahujícím med a whisky. Před každým dostihem si dal lok, aby si promazal hrdlo.

Já si to nikdy tak dokonale nezařídil, ale láhev vody mám vždycky rád po ruce. Čaj byl bonus.

„Jacku, můžete mi přehrát poslední dostih? Posledních pár furlongů bude stačit.“

„Jasně,“ přikročil k elektronice. „Něco jste zmotal?“ zeptal se a ohlédl se na mě přes rameno se širokým úšklebkem.

„Jděte se vycpat. Ne, nezmotal,“ bránil jsem se.

„Stejně byste to nikdy nepřiznal. Vy zatracený komentátoři jste všecky stejný.“

„Chcete říct dokonalí.“

„Cha! Nechtějte mě rozesmát.“

Nějak si pohrál s několika tlačítky a předchozí dostih se objevil na jedné z malých obrazovek jeho zařízení.

„Říkal jste jen poslední dva furlongy?“

„Ano, prosím.“

Použil velkou kulovitou myš, aby dostih zrychleně posunul. Koně komicky uháněli o zlomkrk po dráze.

„Tady to máte,“ zpomalil je Jack na normální rychlost.

Naklonil jsem se blíž, abych líp viděl.

Doufal jsem, že se pletu. Vlastně jsem si zoufale přál, abych neměl pravdu.

„Můžete mi to přehrát ještě jednou?“ zeptal jsem se Jacka.

Použil opět tu kouli a posunul záznam k metě, označující dva furlongy.

Prohlédl jsem si to znovu. Nemýlil jsem se.

Neměl jsem naprosto žádné pochybnosti, že Clare Shillingfordová, moje dvojče, právě porušila pravidla (B)58, (B)59 a (D)45 Dostihového řádu, která mimo jiné stanoví, že jezdec musí jet koně v dostihu takovým způsobem, aby bylo patrné, že skutečně usiluje o to, aby koně ve správný čas přiměl k vyvinutí opravdové a podstatné snahy o dosažení co nejlepšího umístění.

Řečeno zjednodušeně, Clare v dostihu nezvítězila, ač mohla. Navíc jsem se domníval, že nezvítězila schválně.

*

Příští hodina uplynula jako rozmazaná šmouha. Dobré komentování vyžaduje naprosté soustředění a všechny ostatní myšlenky je nutné vytěsnit. Nikdo si sice na můj komentář k následujícím dvěma dostihům nestěžoval, ale já jsem věděl, že jsem nepodal svůj nejlepší výkon, a ani Derek mi do ucha nesdělil žádnou další pochvalnou poznámku.

Mezi třetím a čtvrtým dostihem jsem se ještě jednou vydal do vážnice. Clare čekala jízda ve čtvrtém a já si s ní chtěl rychle promluvit, nemělo to však nic společného s mým neklidem ohledně jejího předvedení Bangkok Flyera. Již dlouho jsme byli domluvení, že ten večer spolu půjdeme na večeři, a já si jen chtěl potvrdit, že dohoda platí.

„Ahoj, Clare,“ zavolal jsem na ni, když vyšla z vážnice v jasně žlutém dresu s modrými hvězdami na prsou i na zádech. „Platí pořád dnešní večer? Na osmou jsem zamluvil stůl v té vyhlášené restauraci Haxted Mill u řeky nedaleko Lingfieldu.“

„Super,“ usmála se na mě, když jsem vykročil vedle ní. „Ale nejdřív zajedu za mámou a tátou, tak se sejdeme rovnou tam.“

„Prima,“ souhlasil jsem.

Zastavil jsem se a díval se, jak se ode mě vzdaluje a prodírá se menší skupinou do padoku.

Položil jsem si otázku, zda ji ještě vůbec znám.

Na tento svět jsme se dostali císařským řezem v odstupu třiceti vteřin, přičemž ona se narodila první, což mi nikdy neopomněla zdůraznit.

Naše dětství probíhalo v dokonalém propojení, nejprve jsme sdíleli postýlky, pak pokoje, školy a nakonec i byt pronajatý na předměstí Edenbridge v Kentu, když jsme v devatenácti letech společně sebrali odvahu sdělit našemu panovačnému otci, že už nechceme žít pod jeho střechou.

To bylo před dvanácti lety, nicméně o byt jsme se dělili sotva šest měsíců, pak se Clare přesunula na sever do Newmarketu.

Co si pamatuju, oba jsme toužili stát se žokeji a jezdili jsme imaginární dostihy a vzrušující finiše nejprve na houpacích koních a potom na ponících ve výbězích za domem našich rodičů v Surrey.

Sice jsme dvojčata, ale nemáme úplně stejné geny.

Zatímco Clare je malá a drobná, já narostl do výšky a do šíře.

Ona bohatýrsky jedla a zůstávala štíhlá, zatímco já se hlady málem umořil k smrti, a přesto jsem byl každým dnem těžší. I když jsme se oba stali žokeji, nikdy jsme proti sobě nejeli tak, jako jsme to tolikrát dělali na ponících. Jejím životem se stala rovina s váhou peříčka v „hlavním dostihovém štábu“ – v Newmarketu, zatímco já jel přesně pětkrát jako amatér přes překážky, než mi bitva s neustále přibývající tělesnou váhou definitivně uzavřela cestu k této kariéře.

Tak jsem tedy dost namyšleně oznámil přání stát se dostihovým trenérem a krátký čas působil v Lambournu jako asistent asistenta v jedné ze špičkových tréninkových stájí steeplechase. V té době mi bylo dvacet, jenže moje tělo pořád jaksi rostlo i ve věku, kdy se u všech ostatních růst již zastavil. Když se konečně rozhodlo, že to stačí, měřil jsem v ponožkách sto osmdesát osm centimetrů a k tomu jsem měl příslušně široká ramena. Navzdory tomu, že jsem si odpíral jídlo, jak jen to bylo možné, jsem byl příliš těžký i na obyčejnou vyjížďku v lotu.

Rajtování bylo mou vášní a brzy jsem zjistil, že budoucnost si nepředstavuju tak, že budu landroverem každý den jezdit sledovat koně při práci na berkshirské vrchovině Downs. Postrádal jsem u toho návaly adrenalinu z jízdy na dostihovém plnokrevníkovi ve vysoké rychlosti, s větrem a deštěm, jenž štípe do tváří. Dívat se, jak ostatní dělají to, po čem jsem prahl, moji agonii jen prohlubovalo.

Je zvláštní, že jsem nakonec skončil jako dostihový komentátor, ale návaly adrenalinu se vrátily, zejména pak ve velké dostihové dny, kdy diváků a posluchačů mohly být až miliony.

„Zdravíčko, Marku,“ ozval se hlas za mnou. „Vrostl jsi tady do země?“

Poznal jsem ten hlas a s úsměvem jsem se otočil. „Zdravím, Harry,“ odpověděl jsem. „Jen jsem přemýšlel.“

„Přemýšlení je nebezpečná činnost.“

Pokud vím, Harry Jacobs si žije skvěle. Pouze dvakrát v životě jsem se ho zeptal, co dělá a čím se živí, a on mi pokaždé odpověděl stejně. „Jde-li to zařídit, nedělám nic.“ Na důchod byl příliš mladý, odhadoval jsem, že mu bude něco přes pětapadesát, nicméně na jakékoli placené zaměstnání by patrně neměl čas, jelikož zřejmě trávil každý den svého života uspokojováním své vášně pro dostihy.

Poprvé jsem se s ním setkal jako začínající osmnáctiletý amatérský jezdec a on mě tehdy nechal jet jednoho ze svých koní v mém vůbec prvním dostihu. Nenadál jsem se, že to bude začátek pevného přátelství, zvlášť když jsem zaspal na startu, což se mi už nepodařilo dohnat, a skončil jsem zdaleka poslední. Zdálo se však, že to Harrymu nevadí, naopak mě ještě povzbudivě poplácal po zádech. Od té doby se z nás stali dobří „dostihoví“ přátelé, byť jsem neměl tušení, kde žije, a podezírám ho, že on na tom s vědomostmi o mně nebyl o nic lépe.

„Co takhle skleničku?“ navrhl.

„Moc rád, Harry, ale komentuju a koně už jsou skoro na cestě z padoku. Tak někdy jindy.“

„Vy pracující,“ zasmál se, „vůbec nemáte smysl pro to, co je důležité.“

Znovu jsem si kladl otázku, odkud pocházejí jeho peníze. Vlastnil značný počet dostihových koní, překážkářů i rovinářů, a na všech závodištích v jeho soukromých lóžích nikdy nechybělo bohaté pohoštění.

Na komentátorské stanoviště jsem se vrátil právě včas, abych popsal účastníky čtvrtého dostihu, když se vynořili na dráhu a přesouvali se ke startu na jednu míli.

„Jako první se ke startu vydává Jetstar v červeném dresu s bílým křížem. Další je Superjumbo v bílé s červeným kruhem a černou čapkou.“ Nahlédl jsem do poznámek a také do přeloženého výtisku Racing Posts vyobrazením dresů jednotlivých žokejů. „Další přichází Rogerly v modrých barvách s bílými čtverci a příčně pruhované čapce, kterého následuje favorit Scusami ve žlutém dresu se světle modrými hvězdami a čapkou.“ Sledoval jsem, jak Clare kentruje⁴ se Scusamim po dráze, a znovu jsem si kladl otázku, co se v té hlavě pod bleděmodrou čapkou odehrává. „Dále je tu Lounge Lizard v zeleném dresu s bílými pruhy a pole hlavního pořadu dne zde v Lingfieldu, dostihu na jednu míli John Holmes Construction Limited Stakes, doplňuje Tournado v růžovém s tmavě zelenými nárameníky a čapkou.“

Vypnul jsem mikrofon.

Pouhých šest startujících na distanci jedné míle na oválné dráze. Brnkačka.

Stiskl jsem tlačítko a na mém monitoru se objevily nejčerstvější sázkové kurzy pro tento dostih.

„Scusami zůstává favoritem, jeho kurz se ovšem snížil na pět ku čtyřem. Superjumbo je na třech, stejně jako Rogerly, pět ku jedné pro Tournado, šest na Lounge Lizarda a Jetstar zůstává outsiderem při pětadvaceti ku jedné.“

Vypnul jsem mikrofon a přepnul monitor, kde bylo vidět, jak koně krouží před startem.

U dostihu s velkým polem, jako třeba Velká národní, bych předchozí večer strávil nějaký čas studiem barev, ale jinak jsem se je většinou učil během několika posledních minut před startem. Kdybych se pokoušel vstřebat šest či sedm dostihů najednou, jen by se mi všechny v hlavě pomíchaly.

Seznamoval jsem se s nimi tedy dostih od dostihu a pravděpodobně bych je deset minut po skončení už nedokázal popsat. Každý dostih jsem tak začínal s čistou hlavou a popis dresů, když koně kentrují ke startu, se pro mě stal rutinou, stejně jako představoval bonus pro dostihové diváky na tribuně. Nyní jsem na monitoru sledoval kroužící koně, ukazoval si postupně prstem na každé zvíře a hlasitě si opakoval jejich jména. Když je účastníků víc, chodívám někdy k padoku, abych měl víc času, ale se šesti… zkrátka brnkačka.

„Koně jsou před startovními boxy,“ sdělil jsem davu. „Scusami je stále favoritem při pěti ku čtyřem, Rogerly je nyní na druhém místě při třech ku jedné se Superjumbem při sedmi ku dvěma, ostatní pět ku jedné.“

Přepnul jsem monitor zpátky na koně, ukazoval si na ně a nahlas si přeříkal jejich jména.

„Nyní jsou koně zaváděni do startovních boxů,“ ohlásil jsem.

Derek se mi ozval do ucha. „Marku, připojujeme se na tebe za pětsekund. Čtyři. Tři. Dva…“Odpočítával k nule, zatímco já popisoval koně, vstupující do startovních boxů. Když Derek došel k nule, na kratičký okamžik jsem se odmlčel, abych zrovna nebyl uprostřed slova, až se napojí satelitní diváci.

„Zbývají už jen dva koně,“ oznámil jsem. Bleskově jsem si na monitoru otevřel kurzy. „Scusami je stále favoritem, i když se lehce posunul na šest ku čtyřem, spolu s Rogerem na třech. Poslední je do boxů zaváděn Superjumbo.“

Dal jsem si malý lok ze své láhve vody.

„A již jsou všichni uvnitř, připravení. A odstartovali!“

Vážně brnkačka. I moje babička by mohla hlásit tenhle dostih.

První vyletěl z boxů Scusami, známý tím, že rád běhá na špici a nikdy si tuto pozici nechce nechat vzít. Jen na rovince před cílem se s ním krátce pustil do souboje Superjumbo, avšak když Clare svého koně pobídla, jeho reakce byla okamžitá a dramatická. Jen jednou pozvedla bičík, většinou však vyjížděla koně rukama a nohama a získala pohodlné třídélkové vítězství, zatímco ostatní za ní postupně v řadě míjeli cílový sloupek.

„Udělám ti i kopii tohohle,“promluvil mi Derek do ucha. „Úžasný kůň. Zřejmě prima tip do Guineas.“

„Třeba vzhledem ke konkurenci vypadal líp, než jaký ve skutečnosti je,“ odpověděl jsem. Nicméně jsem s Derekem souhlasil.

Možná uskutečním malou investici na předdostihovém trhu. 2000 Guineas se koná až v květnu a za osm měsíců se toho může hodně stát.

Jenže hodně se toho stalo už v příštích osmi hodinách.

Lingfield je mé domácí závodiště a doma jsem byl v půl sedmé, i když poslední dostih startoval teprve za pět minut půl šesté. Taky jsem si nezapomněl vyzvednout od Dereka DVD se dvěma nahrávkami.

Posadil jsem se na pohovku a přehrával si je pořád dokola.

Rozdíl mezi průměrným jezdcem a velkým žokejem spočívá především ve správném využití váhy a v načasování. Všichni žokejové stojí v kovových třmenech naklonění dopředu, umisťují svoji váhu nad plece koně a také se s jeho pohybem lehce pohupují dopředu a dozadu. Ovšem vynikající jsou ti, kteří tento pohyb využívají k tomu, aby ze svých koní dostali co nejvíce. Pohyb koni pod sebou spíše diktují, než že by s ním jen splývali.

Finiš zajetý „rukama a nohama“ ve skutečnosti souvisí spíš s umístěním váhy než s nějakou opravdovou akcí rukama či nohama. Většina žokejů, zvláště pak na rovinách, stejně jezdí s tak krátkými třmeny, že koně pořádně pobídnout patami ani nemohou, a ruce na otěžích se pohybují dopředu a dozadu spolu s hlavou koně.

Znovu jsem sledoval záznam vítězné jízdy Clare na Scusamim ve čtvrtém odpoledním dostihu. Když jeden furlong před cílem Superjumbo zaútočil, Clare své zvíře pobídla jedním plácnutím bičíku za holeň a potom zajela klasický finiš, sehnula se a posouvala ruce dopředu a dozadu po krku koně a rytmicky přenášela svoji váhu tak, aby ho povzbudila k prodloužení kroku, což je přivedlo ke snadnému vítězství.

Porovnal jsem to s její jízdou na Bangkok Flyerovi v prvním dostihu, kdy ji o krk porazil Sudoku.

V závěrečném furlongu to vypadalo, že koni naložila tři rány bičíkem, jenže čelní záběr kamery ukázal, že ty rány ve skutečnosti byly jen plesknutím do vzduchu, nebo nanejvýš povrchním dotykem, jelikož její ruka se prudce zastavila těsně před tím, než se bičík mohl zvířete dotknout. Stejně jako na Scusamim se sehnula a bylo rovněž vidět hodně pohybu lokty, jenže jen málo z toho se předávalo až jejím rukám, neboť lokty se zvedaly nahoru a dolů, místo aby šly dopředu a dozadu.

Ovšem nejvýmluvnější bylo to, co mě hned zkraje přivedlo k pochybnostem o jejím vystoupení. Pohyb jejího těla byl celý špatně. Místo aby povzbuzovala koně k prodloužení kroku, jako to dělala na Scusamim, tady měla její akce zcela opačný účinek. Bylo to jako u motoru auta, pokud by ve válci došlo ke spalování ve chvíli, kdy jde píst nahoru, a nikoli dolů. Důsledkem by místo zrychlení bylo zpomalení motoru.

Stejné to bylo s jízdou Clare, a proto Sudoku snadno dohnal Bangkok Flyera a předstihl ho.

Clare však postupovala velice chytře. Její předstírání, že ze všech sil jede finiš, když ve skutečnosti dělala pravý opak, bylo opravdu uměleckým kouskem. Cvičívali jsme se v takových fintách mnoho dní a ani náš postarší prastrýc nepoznal, co děláme, ač pravidelně celá desetiletí působil jako stevard na závodištích po celé zemi.

K žádnému vyšetřování nedošlo, stevardi v Lingfieldu si tedy zjevně ničeho nevšimli a dostihový tisk rovněž nic nezaznamenal, jelikož mi nikdo z novinářů nepoložil žádnou nepříjemnou otázku, když jsem po pátém dostihu zašel do místnosti pro tisk.

Jenže já zcela jasně viděl, že Clare si na Bangkok Flyerovi rozhodně zahrála Hru na zmanipulovaný dostih.

1 1509 m

2 Bangkocký letoun

3 Výrok vzdálenosti

4 Pomalejší lehký cval

Kapitola 2

V osm jsem včas dorazil do Haxted Mill a vybral si klidný rohový stůl uvnitř restaurace, i když venku na terase u řeky Eden ještě podávali večeře. Den byl na září neobvykle teplý, ale se zapadajícím sluncem teplota rychle klesala.

Clare v modrých džínech a růžovém tričku s límečkem přišla deset minut po osmé.

„Promiň, že jdu pozdě, Marky,“ omlouvala se, když se posadila proti mně.

„V pohodě. Co si dáš k pití?“

„Bublinkovou vodu.“

„Můžeš u mě přespat, jestli se chceš napít.“

„Ne, díky,“ odpověděla. „Musím zpátky. Ráno jedu práci a pak na dostihy.“

„V Newmarketu?“ upřesňoval jsem si.

Přikývla. „Mám tři koně včetně jednoho v Cesarewitch Trialu.“

„Já budu v Newbury, tak se na tebe podívám v televizi.“

Přišla číšnice s jídelními lístky a já objednal velkou láhev minerální vody s bublinkami.

„Na mě se neohlížej, jestli si chceš dát něco silnějšího,“ vyzvala mě Clare.

„Nechci. K jídlu si dám trochu vína.“

Chvíli jsme tiše zkoumali jídelní lístky.

„Jak se má máma s tátou,“ zeptal jsem se.

„No, nic moc jako vždycky. Strašně stárnou.“

Číšnice se vrátila s vodou a nalila nám dvě skleničky.

„Jste připravení si objednat?“ pobídla nás.

„Já si dám jen tresku,“ prohlásila Clare. „A bez kaše.“

„Žádný předkrm?“ tázal jsem se.

„Ne, díky. Zítra musím uvážit padesát kilo.“

„Páni!“ zvolal jsem. „To je hodně málo.“

„Zatraceně málo.“

„Já si dám steak,“ oznámil jsem trpělivé číšnici. „Středně propečený, ale bez brambůrků.“ Těžko bych mohl jíst smažené brambůrky, kdyby mě přitom Clare závistivě pozorovala. „A skleničku červeného bordeaux prosím.“

Číšnice si vzala jídelní lístky a opustila nás.

„Jet domů bylo vážně depresivní,“ poznamenala Clare.

„Proč?“

„Táta hodně ztratil jiskru a máma na tom není o moc líp. Přísahám, že táta je každým dnem nabručenější.“

„No, jak jsi říkala, už stárnou. Tátovi bude příští měsíc sedmdesát osm a máma je jen o pár let mladší.“

Oba naši rodiče byli uprostřed čtyřicítky, když jsme nečekaně přišli na svět. Měli jsme již tři podstatně starší sourozence.

„Zestárnout je fakt hnus,“ vyjádřila se Clare. „Já se toho nehodlám dožít.“

„Je to pořád lepší než druhá možnost.“

„Vážně?“ pochybovala Clare. „Neumím si představit, že bych už nemohla jezdit. To by se mi nechtělo žít.“

„Lesteru Piggotovi bylo skoro šedesát, když přestal jezdit.“

„Jo, já vím,“ pokývla. „A Scobiemu Breasleyovi bylo padesát dva, když podruhé vyhrál Derby. Vyhledala jsem si to.“

No skvěle, pomyslel jsem si, ji vážně trápí představa důchodu a to je jí teprve jednatřicet. Když žokejové začnou přemýšlet o odchodu z dostihů, pak to podle mých zkušeností udělají poměrně rychle. Spousta jich vykládá, že přestanou za pět let, a pak toho nechají za pět měsíců, a někteří dokonce za pět týdnů, nebo ještě dřív.

Číšnice přinesla mou sklenku vína a nabídla nám pečivo, které jsme oba odmítli.

„A dům taky vypadá děsně staře,“ dodala Clare.

„No aby ne!“ namítl jsem. Podle data na jednom kameni ve štítu byl postavený v roce 1607.

„Víš přece, jak to myslím,“ hájila se. „Potřebuje pořádně udržovat.“

„Třeba trochu natřít okna,“ souhlasil jsem s přikývnutím. „Jenže táta už je moc starý na to, aby to dělal sám. Drží se sice docela ve formě, ale myslím, že na žebřík by už lézt neměl, ne ve svém věku.“

„Já si myslím, že by se měli přestěhovat,“ prohlásila rozhodně. „Do něčeho menšího, nebo třeba do domova pro seniory. Řekla jsem jim to.“

„Vsadím se, že se to nesetkalo s nadšením.“

„Ne,“ souhlasila. „Táta zuřil – jako obvykle. Jenže se musí na věci dívat prakticky. Ten barák je moc velký. Myslím, že by si měli najít nějaký domov, dokud ještě můžou.“

„Nebuď pitomá. Zatím to není nutné. A kam by dali všechny svoje věci?“

„Trápí mě představa, co by jeden z nich dělal, kdyby ten druhý odešel. Je to tam pro ně vážně hrozně velké, tím spíš pak pro jednoho. Stejně by se pak musel přestěhovat.“

„Doufám, že k tomu ještě léta nedojde. Tím brodem se budeme zabývat, až se k němu dostaneme.“

„To jsi celý ty,“ píchla mě Clare štíhlým prstem do hrudi. „Vždycky strčíš hlavu do písku a neděláš nic.“

„To není fér,“ bránil jsem se.

„Ale je to tak,“ pravila vzdorně. „Vždycky všechno odkládáš. Proto pořád ještě žiješ v tom příšerném bytě v Edenbridge.“

„Kdysi se ti líbil,“ připomněl jsem jí.

„Jo, když mi bylo devatenáct, ale život jde dál. Měl sis koupit dům už před lety. Dneska přece dost vyděláváš.“

Měla pravdu. Obvykle ji mívá.

Donesli nám jídlo, a tak jsme se mu chvíli mlčky věnovali.

„Co tvůj milostný život?“ optala se Clare nakonec.

„Do toho ti nic není,“ odrazil jsem ji se smíchem. „Co tvůj?“

„Skvělý. Mám nový objev. Tři měsíce. A jaký je milenec!“ Uculila se a pak se rozesmála. Zjevně byla šťastná.

„Kdo to je?“ naklonil jsem se dopředu.

„Do toho zas není nic tobě,“ odsekla.

„No tak, Clare. Kdo to je?“

„Neřeknu,“ pravila vážně a přejela si prstem přes rty, jako by si je zamykala. Přesto je vzápětí rozevřela, aby spolkla další kousek tresky. „Pořád se vídáš se Sarah?“

„Ano.“

Podívala se do talíře a zavrtěla hlavou.

„To má jako znamenat co?“ tázal jsem se.

„Marku, je nejvyšší čas, aby sis našel skutečnou přítelkyni.“

„Já ji mám.“

„Sarah není skutečná přítelkyně. Je to cizí manželka.“

„Pracuje na tom,“ namítl jsem zakřiknutě.

„Pracuje na tom už pět let. Kdy si konečně uvědomíš, že od Mitchella nikdy neodejde? Nemůže si to dovolit.“

„Dej jí čas.“

„Proboha, Marku, ty jsi takový ňouma. Pro jednou s tím něco udělej. Řekni jí, ať to udělá buď hned, anebo nikdy, a že už máš dost čekání. Zbůhdarma ztrácíš čas.“

„Ty máš tak co vykládat,“ ohradil jsem se. „Tvůj milostný život má daleko do harlekýnky.“ Clare chodila s řadou chlapíků, které náš otec celkem velkoryse nazýval „nevhodnými mladými muži“, přičemž ne všichni byli až tak mladí. „Tak s jakým individuem se teď vídáš?“

„Už jsem ti řekla, že ti do toho zatraceně nic není,“ odpověděla ostře a bez dřívějšího humoru. „Ale aspoň nežiju ve lži.“

„Fakt ne?“ tázal jsem se.

„Co tím jako myslíš?“ optala se bojovně.

„Ale nic.“

Mlčky jsme pokračovali v jídle. Proč se teď vždycky musíme pohádat? Když jsme byli děti, měli jsme k sobě tak blízko, že jsme ani nepotřebovali otevřít pusu, abychom věděli, co si ten druhý myslí. Poslední dobou však naše intuice dvojčat uvadla a vytratila se, alespoň já to tak cítil. Zajímalo by mě, jestli mi stále dokáže číst v mysli. Pokud ano, tak se jí to asi moc nezamlouvá.

Opět se u nás vynořila číšnice, aby odnesla talíře.

„Dezert?“ nabízela.

„Jen kávu,“ rozhodla se Clare. „Černou.“

„Pro mě taky, prosím.“

Číšnice odešla a my chvíli seděli v rozpačitém tichu.

„Pěkné vítězství na Scusamim,“ řekl jsem.

„Ano,“ odpověděla Clare a koukala do stolu.

„Myslíš, že vyhraje Guineas?“

„Pochybuju. Ten hřebeček Petera Williamse, Reading Glass, bude těžko k poražení. Ale Scusi je dobrý a bylo by hezké stát se první žokejkou, která by vyhrála klasický dostih.“ Toužebně vzhlédla. „Aspoň jeden rok.“

„Ale pojedeš ho?“

„Snad,“ odpověděla zamyšleně. „To bude na Geoffovi.“ Scusamiho trénuje Geoffrey Grubb v Newmarketu.

Přinesli nám kávu.

„Škoda Bangkok Flyera,“ prohodil jsem.

Clare tiše seděla a koukala do svého hrnku.

„Nemyslíš?“ naléhal jsem.

„Zapomněla jsem, že komentuješ ty.“

„Takže to nepopíráš?“ optal jsem se.

Další mlčení.

„Proč, Clare?“

„To je složité.“

„Co je na tom složitého?“ tázal jsem se nevěřícně. „Prostě jsi ten zatracený dostih zfixlovala.“

„Nebuď hlupák,“ rychle vzhlédla. „Já jsem ho nezfixlovala, jen jsem ho nevyhrála.“

„Nehádej se se mnou o slovíčka,“ řekl jsem ostře.

„Ale prosím tě! Jen se na sebe podívej, jak jsi na koni.“

„Mluv vážně.“

„Proč bych to dělala?“

„Protože jde o vážnou věc. Mohla bys přijít o licenci a o živobytí.“

„Jenom kdyby mě přistihli.“

„Já jsem tě přistihl.“

„Jo, ale co s tím budeš dělat?“

Seděl jsem a pozoroval ji. Poznal jsem, že odpověď už zná.

„Nic. Ale jestli to uděláš znova, tak na to nejspíš přijde i někdo další.“

„Zatím na to nikdo nepřišel.“

Ohromeně jsem se na ni zadíval.

„Chceš říct, že to nebylo poprvé?“

Usmála se na mě. „Jasně že ne.“

„Clare!“

Dvojice u vedlejšího stolu k nám vzhlédla. Ztišil jsem hlas, nikoli však své rozhořčení.

„Chceš mi říct, že pravidelně zazdíváš dostihy, které bys mohla vyhrát?“

„Neřekla bych pravidelně,“ namítla. „Ale už jsem to udělala i dřív.“

„Kolikrát?“

Stiskla rty.

„Třikrát nebo čtyřikrát, možná pětkrát.“

„Ale proč?“

„Už jsem ti řekla, že je to složité.“

Nevěděl jsem, co na to říct. Stavěla se k tomu tak odtažitě. Kdyby britské dostihové orgány věděly, že třikrát, čtyřikrát nebo pětkrát „zastavila“ koně, s největší pravděpodobností by jí navždy odebraly licenci a doživotně by jí zakázaly přístup na všechna dostihová závodiště.

A ona vypadá, jako by jí to nedělalo nejmenší starost.

„No, tak už to nikdy neopakuj,“ řekl jsem co nejrozhodněji.

„A co uděláš, když to zopakuju?“ posmívala se mi.

„Clare, prosím. Nedělej to. Copak to nechápeš? Já tě mám rád a nechci vidět, jak si ničíš všechno, čeho jsi dosáhla.“

Rozhlédl jsem se kolem, abych se ujistil, že nás nikdo neposlouchá.

„Netvař se tak blahosklonně,“ ohradila se Clare.

Ohromeně jsem na ni zíral.

„Musela jsem se do toho byznysu vydrápat,“ pronesla procítěně a naklonila se přes stůl. „Nikdo ti neuhne ani o píď. Ženská a žokejka – cha! Nechtěj mě rozesmát. Polovina lidí kolem dostihů si myslí, že jsme úplně k ničemu a máme to nechat chlapům, zatímco ta druhá je banda starých chlípníků, co o nás fantazírují a představují si nás upnuté v rajtkách a s bičíkem v ruce. Všem jsem se jim musela klanět a lísat a potit krev, abych se dostala tam, kde jsem dneska, a aspoň teď nad nimi mám nadvládu já.“

„O to tedy jde?“ ptal jsem se. „Všechno je to o nadvládě?“

„To si piš. O nadvládě nad těmi zatracenými trenéry a majiteli.“

Nadvláda, pomyslel jsem si, může být mocnou silou. Jak je to staré pořekadlo? – Moc korumpuje a absolutní moc korumpuje absolutně. Absolutní moc a touha nespoutaně ovládat ostatní vedla k nacismu a musela se odehrát světová válka, aby se jim nadvláda vyrvala z jejich mrtvolných prstů. Nadvláda nad ostatními je nebezpečný koncept.

„Myslel jsem si, že tě znám,“ pronesl jsem pomalu. „Ale není to tak.“

„Změnila jsem se a ztvrdla jsem,“ připustila. „Musela jsem vyšplhat po kluzkém svahu, zatímco mě ostatní kopali do zubů. Úspěch mi prostě nespadl jen tak náhodou do klína.“

Oba jsme věděli, co má na mysli.

Já jsem byl ve správný čas na správném místě.

Uplynulo už osm let ode dne, kdy na dostizích ve Fontwell Parku hlasatele RacingTV u padoku stihl vážný srdeční záchvat těsně před tím, než měl jít do vysílání. Záložní hlasatelka, velice respektovaná manželka nadějného mladého trenéra, se ukázala být hlasatelovou milenkou a trvala na tom, že s ním pojede sanitkou do nemocnice.

Byl jsem tam pouze jako host, neboť jsem neopatrně zvedl ruku na jedné charitativní aukci a získal jsem den s týmem RacingTV. A opět jsem nerozvážně zvedl ruku a nabídl se, že zaskočím.

„Znáte ty koně?“ tázal se rozrušený produkční, zatímco si škubal chomáče již tak prořídlých vlasů.

„Ano,“ odpověděl jsem.

A znal jsem je dobře. Jak má sestra správně upozornila, měl jsem sklon se dost nechat unášet proudem a neopatřil jsem si skutečnou práci od té doby, kdy jsem se o dva roky dřív vrátil ze svého krátkého působení v Lambournu. Místo práce jsem se začal živit jako profesionální sázkař, a proto jsem většinu svého času trávil studováním formy koní. Znal jsem je velmi dobře.

„Tak teda jen první dostih,“ rozhodl se produkční. „Poslal jsem pro záskok, ale bude tady až ve dvě hodiny.“

S přehledem jsem pohovořil do kamery o každém koni v prvním dostihu, a dokonce jsem tipnul vítěze. Když se dostavil záskok, jen stál a celé odpoledne pozoroval, jak jsem správně tipoval vítěze i ve třech dalších dostizích.

„Co děláte zítra?“ zeptal se produkční, když jsme balili.

„Nic,“ odpověděl jsem poctivě.

„My jsme ve Wincatonu. Stál byste o kšeft?“

Od toho dne jsem se nikdy neohlížel zpátky, naopak jsem opět náhodou přešel ke komentování, když dostihového komentátora ve Windsoru zdržela velká bouračka na dálnici a mě požádali, abych ho zastoupil.

Dneska dělím svůj čas mezi tři činnosti – komentování na závodištích, hlášení z padoku pro RacingTV a taky hostuju v televizním programu na Channel 4, který se specializuje na pozemní pokrytí dostihů v Británii.

Ovšem Clare je pevně přesvědčená, že stále nemám „pořádnou“ práci a že se brzy zas odsunu k něčemu jinému.

Třeba má pravdu.

„Dřív ses mi zamlouvala daleko víc,“ sdělil jsem jí.

„Ach Bože!“ zvolala. „Nezačínej s tím zase. Žiju v soutěživém světě. Mám soutěživou práci. Musím soutěžit. Jinak by mě zadupali.“

„Musíš soutěžit ve všem?“

„Jak to myslíš?“ zeptala se.

„Prostě mám takový pocit, že kdykoli se teď spolu bavíme, tak je to jak soutěž o body.“

„Nebuď směšný.“

Nechtěl jsem se s ní hádat. Nemělo to smysl. Ať řeknu cokoli, bude na to mít odpověď. Prohrát je pro ni nepřijatelné, samozřejmě s výjimkou případu, kdy je to schválně.

Zaplatil jsem účet a společně jsme vyšli na parkoviště.

„Existuje něco, co bych mohl říct, aby tě to zastavilo a už jsi to znova neudělala?“

Obrátila se ke mně. „Nejspíš ne.“

„Mohl bych tě nahlásit orgánům.“

„Nemyslím.“

„Nesázej na to,“ varoval jsem ji.

„Marku, netvař se jako blbec. Moc dobře víš, že to nikomu neřekneš. Navíc by to ošklivě dopadlo i na tebe. Tak prostě měj oči zavřené a drž pusu.“

„To při své práci těžko můžu.“

„No tak se prostě budeš muset tvářit, že nic nevidíš.“

„Clare, zcela vážně, jestli to uděláš ještě jednou, až budu komentovat, už s tebou nikdy nepromluvím.“

Otevřela dvířka svého stříbrného Audi TT.

„To bude tvoje ztráta, ne moje.“

Nasoukala se do svého sportovního vozu a bouchla dvířky.

Opět jsem byl jako zkamenělý. Možná jsem to vyslovil poněkud unáhleně, ale tak prudké reakce jsem se nenadál.

Co se stalo s mojí milovanou sestrou dvojčetem?

Šlápla na plyn a od zadních kol jí odlétávaly kamínky, jak vystřelila z parkoviště bez zamávání, a dokonce bez ohlédnutí.

Když jsem se vrátil k sobě do bytu, telefon v předsíni zvonil a displej s identifikací volajícího na přístroji mi ukázal, že volá Clare z mobilu.

Zajímalo by mě, co mi chce říct, aby mě to ještě víc ranilo. Možná si vymyslela další poznámku, která se mi jako jedovatý šíp zabodne do srdce.

Nechal jsem telefon vyzvánět.

Nakonec hovor přijal záznamník a já stál ve tmě a poslouchal, až se nahraje vzkaz. Jenže žádný nenásledoval. Clare prostě zavěsila.

V kapse mi začal vibrovat mobil, ale i tohle volání jsem nechal spadnout do hlasové schránky.

Nechtěl jsem s ní mluvit. Už tak mě dost ranila. I kdyby volala, aby se omluvila, o čemž jsem pochyboval, může počkat. Neuškodí jí, když se bude chvíli cítit provinile.

Rozsvítil jsem a podíval se na hodinky. Bylo teprve za deset minut půl desáté. Místo abych si ještě užíval příjemnou večeři se svou milovanou sestrou dvojčetem, při níž bychom si vyměňovali novinky a doháněli rodinné řeči, byl jsem zpátky ani ne za hodinu a půl poté, co jsem odešel z domova.

Připadal jsem si žalostně a podvedený.

Přešel jsem do svého obýváku, kombinovaného s kuchyní a jídelnou i pracovnou.

Třeba měla Clare s mým bytem pravdu. Možná přišel čas přestěhovat se jinam.

Původně jsme si tohle bydlení našli přes studentskou ubytovací společnost, a když se na ně podívám dneska, musím připustit, že pořád působí dost „studentsky“.

Jednou jsem majitele přemluvil, aby nechal vymalovat, ale to už je osm let a levná malba je vybledlá a popraskaná. Bylo mi jasné, že bych ho měl zase o vymalování požádat, jenže jsem se nijak netěšil na pozdvižení, jaké by mi to nadělalo v mých věcech. Lepší žít s několika prasklinami na stěnách a pomalu žloutnoucím stropem.

Posadil jsem se ke stolu a otevřel svůj laptop. Nalogoval jsem se na stránku Racing Posta prošel si startovní listiny na následující dostihový den v Newbury, kde budu komentovat pro Channel 4.

Ač jsem se usilovně snažil soustředit na koně, vyhledat si jejich formu a udělat si poznámky, neustále jsem v myšlenkách sklouzával zpátky ke Clare a k našemu rozhovoru při večeři.

Jak jsem mohl být tak hloupý? A kvůli čemu? Opravdu věřím, že brání koním ve vítězství jenom kvůli nějaké pitomé hře o moc nad trenéry a majiteli? Musí v tom být něco víc. Určitě to má nějaké finanční souvislosti.

„Je to složité,“ řekla.

To nepochybně.

Znovu mi zazvonil telefon a já si ho opět nevšímal. Byl jsem přesvědčený, že je to Clare, jenže jsem byl rozzlobený a rozčilený a nechtěl jsem s ní mluvit. Telefon přestal zvonit. Stejně jako předtím nenechala sestra žádnou zprávu.

Přinutil jsem se myslet na koně, kteří následující den poběží v Newbury, a strávil další hodinu podrobným procházením všech osmi startů. Pouze tři z osmi měly být živě přenášeny na kanálu Channel 4, a jelikož jsem se dál pokoušel doplnit si příjem sem tam nějakou výhrou, pátral jsem po koních, u nichž bych našel zajímavou hodnotu v kurzech nabízených na stránkách internetového sázení.

Zaujal mě obzvlášť jeden kůň, Raised Heartbeat ve třetím dostihu, nabízený v desetinném kurzu 7,5. Jinými slovy, kdybych vsadil sto liber, mohl bych vyhrát celkem sedm set padesát včetně mé stolibrové sázky. To odpovídá zlomkovému kurzu třináct ku dvěma. Byl jsem si skoro jistý, že kůň bude ve skutečnosti startovat na nějakých šesti ku jedné, nebo dokonce pět ku jedné. Kdybych si nyní vsadil na delší peníze a potom zítra „naložil“ na koně při nižším kurzu, tak bych ve skutečnosti celkem nic neriskoval. Pokud by kůň vyhrál, získal bych něco málo, ale kdyby prohrál, nepřišel bych já o nic.

Tuto techniku jsem po nějakou dobu využíval se značným úspěchem. Jenže ani tento systém není zcela spolehlivý. Kůň může na trhu změnit hodnotu, takže se moje sázka projeví jako podhodnocená. I tak bych mohl koně naložit, abych omezil své riziko, ale to by mi garantovalo finanční ztrátu, ať by kůň dostih vyhrál, nebo prohrál.

Vzhledem ke své práci ovšem sleduju stejné koně den po dni, týden za týdnem, dokonce rok za rokem a znám je tak dobře jako nikdo. Zkušenost ukázala, že jsem povětšinou správně odhadl, jak se kurz bude vyvíjet.

Přihlásil jsem se na svůj účet a uskutečnil sázku na Raised Heartbeat – stovku s vyhlídkou na zisk šesti set padesáti liber.

Pokud mám pravdu a kurz se zkrátí řekněme na pět ku jedné, pak se připojím, to znamená, že přijmu stolibrovou sázku od někoho jiného, který by případně vyhrál pět set. Pokud kůň zvítězí, já vyhraju šest set padesát a zaplatím pět set tomu druhému sázkaři, přičemž mi tak zůstane zisk padesáti liber. Pokud by kůň prohrál, pak bych já přišel o svoji vsazenou stovku, ale zase bych si ponechal stovku druhého sázkaře, takže bych nic netratil. Ač to neznamená stav výhra/výhra, alespoň to zajistí kombinaci výhra/„neprohra“.

Telefon už zase zvonil. Podíval jsem se na hodinky. Deset minut po jedenácté. Byl jsem v pokušení jej zvednout, ale pořád mě náš střet mrzel a nestál jsem o další hádku. Promluvím si s ní ráno, až oba trochu vychladneme.

Zavřel jsem počítač a vydal se přes předsíň do postele.

Jedinou změnou, kterou jsem provedl, když se Clare odstěhovala do Newmarketu, bylo to, že jsem se přesunul z menší ložnice do větší. Nyní jsem ve tmě ležel vzhůru na dvojité posteli a vzpomínal na měsíce, které jsme tu společně strávili.

Bylo to nepochybně nejšťastnější období mého života. Unikli jsme noční můře rodného domu, ve kterém náš panovačný otec rozhodoval o všem, co můžeme či nesmíme, až nám zakázal jít na silvestrovskou oslavu u našeho kamaráda, ačkoli nám už bylo přes osmnáct. Když jsme se mu vzepřeli a na večírek přesto šli, zjistili jsme, že mezitím zamkl dům a zastrčil závory. Zvonili jsme na zvonek a bouchali na dveře, ale on nás dovnitř nepustil, tudíž jsme noc strávili tak, že jsme se třásli zimou v sestřině mini a plánovali útěk.

Tenhle byt proti tomu působil jako palác – mohli jsme tu nechávat svítit, aniž by na nás otec křičel, a nemuseli jsme se zpovídat z každé minuty.

Jak moc jsem toužil po návratu těch blažených dní!

Možná bych měl Clare přece jen zavolat.

Rozsvítil jsem lampičku na nočním stolku a podíval se na budík. Bylo tři čtvrtě na dvanáct. Není na telefonování moc pozdě? Je to dobře půl hodiny, co sama naposledy zkoušela volat. Nebude už spát?

Stejně jsem to zkusil s myšlenkou, že si přece mohla vypnout mobil, pokud si nepřeje, aby ji někdo rušil.

Padl jsem přímo do hlasové schránky.

„Clare, tady je Mark,“ řekl jsem. „Je mi moc líto, jak ten večer dopadl. Zavolej mi ráno. Mám tě rád. Zatím pa.“

Zavěsil jsem a vypnul telefon. Potřeboval jsem se vyspat a nechtěl jsem, aby mě ještě v noci budila.

*

Probudilo mě bouchání na dveře.