A CUBAN GIRL’S GUIDE TO TEA AND TOMORROW

Text © 2020 by Laura Taylor Namey

Published by agreement with The Tobias Literary Agency

and Corto Literary Agency

Translation © Jana Rajnyšová

ISBN 978-80-242-9394-3

Obsah

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

Poděkovánı´

Hidelise Victorii, mé statečné a krásné matce



Najdete-li na dně šálku nerozpuštěný cukr,

někdo se do vás zamiloval.

Pověra

Mimochodem, mañana neznamená zítra:

znamená to ne dnes.

Billy Collins

1

Říkejte tomu, jak chcete. Třeba dovolená. Nebo dárek za maturitu. Možná dokonce i útěk. Vím jenom to, že jsem od Miami tak daleko jako ještě nikdy předtím.

Jsem tu, protože kubánská medicína selhala. Je to starodávné umění a čte se jako recept. Ingredience se můžou v různých rodinách lišit, ale podstata je vždycky stejná: máte zlomené srdce a vaše rodina vás z toho dostane. Jenže žádné jídlo ani rodina moje srdce vyléčit nedokázaly, takže z toho byla zápletka jako z telenovel, co sleduje máma. Podvedli mě.

„Další, prosím.“ Celník na londýnském letišti Heathrow na mě mává, abych postoupila dopředu. „Důvod vaší návštěvy, slečno?“ zeptá se, když mu podám pas.

Uběhnou dvě vteřiny, pak čtyři a potom následuje moje nehorázná lež. „Dovolená.“

Mlčím, protože na mě už čeká Spencer, jeden z mých letních hostitelů, a já nehodlám podstoupit osobní prohlídku, kterou si představuju jako něco mezi trháním zubů a vyšetřením na gyndě. Ale, Dios, jak moc bych to po celém tom dni chtěla na tohohle policistu bez servítek vysypat. Stěží odolávám touze naklonit se těsně k jeho švihácké modré uniformě a zavrčet: „Jsem tady, protože nejen že umřela moje nejmilovanější abuelita, ale do dvou měsíců od její smrti mě opustila taky moje nejlepší kamarádka a kluk, se kterým jsem chodila tři roky, mě odkopnul těsně před maturitním plesem. Říkám tomu trojlístek. Očividně jsem se z toho všeho nedokázala dost rychle vzpamatovat, a tak mě moje rodina poslala sem, abych ‚vychladla‘. Nechtěla jsem jet do té vaší Anglie, ale máma na mě vytáhla největší trik ze všech, ještě mocnější než guavové pečivo a další obvyklé kubánské léky na zlomené srdce. Vytáhla abuelu. Takže abych odpověděla na vaši otázku, já nemám žádný důvod, proč bych tu měla být.“

Buch. Úředník mi dá do pasu razítko a přisune ho ke mně. „Užijte si pobyt.“

Tak to sakra ani náhodou.

O dvě hodiny později, po téměř tiché cestě autobusem a úplně tiché cestě taxíkem, nás řidič vysadí na místě, jaké jsem předtím viděla jen na obrázcích. Bohužel v reálu zapomněli přidat sluníčko. Třesu se zimou pod šedou oblohou, zatímco Spencer vytahuje z auta moje dva velké kufry.

Tak tohle je Winchester, Hampshire, Anglie.

Přejdu úzkou ulici a blížím se k hostinci U Sovy a vrány. Stejně jako spousta dalších budov, které jsme ve městě míjeli, i tahle vypadá jako z románu Jane Austenové. Tyčí se nad okolím jako velký svatební dort z oranžovočervených cihel. Od sloupoví před vchodem se po třípatrové budově plazí břečťan a vytváří dojem zelených žil. Tohle místo je přímo prosáklé historií.

V Miami není nic takhle letité. Dokonce ani seňora Cabralová, co stále každé pondělí klopýtá do naší rodinné pekárny a byla vrásčitá vieja ještě předtím, než se narodili moji rodiče, není tak stará.

Spencer Wallace mi naskládá tašky pod altán obalený růžemi. Když Spence vidím tady, a ne v Miami, kde byl na návštěvě se svou ženou a synem, uvědomím si, jak moc jeho vzhled ladí se starobylým hostincem. Lehce prošedivělé zrzavé vlasy. Úzká kozí bradka a knír. Dokonce nosí i těžké tvídové sako. Právě tohle, první pohled na vzdáleného člena rodiny na letišti, proměnilo mou cestu na ještě surreálnější zážitek, než když jsem nastupovala do letadla. Mami a papi mě poslali do cizí země, kde muži nosí tvídová saka. V červnu.

„Tak pojď, Lilo,“ zavolá Spencer od prahu.

„Cate už by měla být zpátky od fyzioterapeuta. Vevnitř je pěkně teplo.“ Když za námi zavírá dveře, drcne mě do ramene. „Promiň,“ řekne a upře další znepokojený pohled na můj outfit, stejný, jakým mě obdařil už ve chvíli, když jsem prošla přes celní kontrolu. Jak jsem zjistila cestou přes terminál pět letiště Heathrow, moje bílé džíny, zlaté sandály a tenké růžové tílko nejsou typickou volbou pro dovolenou v Anglii, dokonce ani na začátku léta ne. Ale u nás v Miami je to úplně normální. Nezáleží na tom, jestli je mi zima, nebo ne.

Uvnitř hostince je teplo, ale ne dusno a voní to tu máslem a cukrem. Vdechuju jejich aroma a snažím se ho v sobě udržet. Známé vůně jsou teď to jediné, co mi připomíná domov.

Tía Cate se objeví na úpatí schodiště z leštěného dřeva.

„Á, tady je.“ Přistoupí ke mně a obejme mě. „Omlouvám se, že jsem nemohla jet se Spencerem na letiště a taky že jsem zabavila auto.“

„Autobus byl v pohodě,“ řeknu do jejího ramene, zahaleného do vlněného svetru, který škrábe. Má stejný blonďatý drdol, jaký si pamatuju, ale její přízvuk mi zní víc ploše než dřív. Tohle je to, co udělá čtvrt století v Anglii s Venezuelankou, rozenou Catalinou Raquelou Mendozovou? Tady, v tomhle středověkém městě v Hampshiru a se svým manželem po boku, je Cate Wallaceovou.

„Koukni na sebe. Jsi skoro dospělá.“ Cate ustoupí a svraští obočí. „Pojďme do salonu na čaj. Spence se zatím postará o tvoje zavazadla. Je tam rozdělaný oheň, a než si vybalíš, přinesu ti nějaký svetr. To tenké tílko – nechceme, abys nastydla.“

Kolem srdce se mi to sevře a pak… se to stane. Tady, v útulném foyer Sovy a vrány s dřevěnými parketami pod sandály a vysokými koši plnými deštníků za dveřmi. Nestalo se to na letišti Miami International, kde jsem se mračila, i když jsem rozdávala povinné polibky mis padres a své sestře Pilar. Nestalo se to, když jsem sledovala, jak za křídlem Jumbo Jetu mizí noční světla mého města. Tehdy jsem se nerozplakala. Nemohla jsem. Ale Catalina-Cate Wallaceová mě dostala a já to už nedokážu zastavit. Oči se mi plní slzami a hrdlo se mi stáhne při vzpomínce, která mě nikdy neopustí.

¡Ponte un suéter, que te vas a resfriar!

Vem si svetr, nebo nastydneš! Kubánská mantra všech manter. Vytetujte si ji na čelo. Napište ji permanentním inkoustem do navoněných školních sešitů. Křičte ji důrazně z oken na děti, které pojídají v ulicích Malé Havany nanuky. Moje abuela rozhazovala stohy imaginárních svetrů do všech světových stran. Až do toho chladného březnového rána, kdy už nemohla. Byl to ten nejmrazivější den vůbec.

Ruka mi vylétne ke zlatému přívěsku ve tvaru holubice, který mi visí na krku: abuela mi ho darovala před čtyřmi lety. Cate si toho všimne a rysy její ostře řezané tváře posmutní. „Ach, tvoje sladká abuelita. Byla to tak báječná žena, miláčku.“

Miláčku. Ne mija. Ne pro anglickou Cate.

„Abuela mě taky prakticky vychovala.“ Catin pohled se setká s mýma opuchlýma očima. „Mrzelo mě, že jsem nemohla přijet na pohřeb.“

„Mami to chápala. Je to daleko.“ Sedm tisíc pět set kilometrů.

Cate mi přejede oběma rukama po tvářích. Je to gesto tak podobné tomu abuelinu, že se mi do očí znovu nahrnou slzy. „Pověz mi pravdu,“ řekne. „I když jsem tehdy byla na operaci krční páteře, tvoje máma mi to má stejně za zlé, viď?“

Zasměju se. Anglie neukradla všechno. Ty našpulené rty a vyzývavé oči, to je ta Cate, kterou jsem si oblíbila při poslední návštěvě Wallaceových v Miami. „Jak jsi to uhodla?“

„Mám tvoji mámu moc ráda. Ale mujeres z telenovel by k ní mohly chodit do učení.“

Drama z telenovel. Mami nikdy nechodila na vysokou, ale z dramatu by mohla promovat. A scény si přibrat jako vedlejšák. Taky se skvěle vyznala v tom, jak udělat přesný opak toho, co je pro mě nejlepší.

„Posaď se v salonu, já zatím přinesu čaj, co pro nás uvařila Polly,“ řekne Cate a ukáže ke klenutému vchodu do pokoje. Pak odejde.

Sundávám si z ramene černou kabelku; z její přední kapsy vykukuje celní formulář. Přejeme vám příjemný pobyt. Zmuchlám ho do té nejmenší kuličky, jakou zvládnu vyrobit. Žádná takzvaná dovolená mi nepomůže.

2

Chápu, proč si hosté u Sovy a vrány pochvalují odpolední čaj podávaný v salonu, ale scones, malé koláčky s rozinkami, jsou zbytečně moc sladké. Struktura je téměř dokonalá, ale ve správném poměru cukru mnoho pekařů selhává. Mouka, máslo a cukr mají být jenom základnou pro další chutě – koření, ořechy, ovoce, smetanu nebo čokoládu. Moučník by neměl být přeslazený. Měl by být nezapomenutelný.

Ne že bych byla expert na tyhle anglické koláčky; vlastně jsem nikdy žádné nepekla. Naposledy jsem je jedla před čtyřmi měsíci, když chtěla Pilar oslavit své jednadvacáté narozeniny odpoledním čajem v hotelu Miami Biltmore.

Stejně jako celý dům, i tenhle salon s bledě modrými stěnami a brokátovými závěsy působí spíš jako obraz než jako opravdový pokoj. Jsem tu jenom postavou vtaženou do cizího světa.

Pojmenovala bych ji „Kubánské děvče s přeslazeným koláčkem v Ne-Miami“.

„… chodit na procházky, protože do přírody je to blízko. Na kole pro hosty si můžeš zajet, kam jenom budeš chtít, a opravdu si odpočinout. V centru města jsou kavárny a malé obchůdky, které si určitě zamiluješ.“ Mezi doušky silného černého čaje strávila Cate posledních pět minut tím, že se mi snažila prodat Winchester, jako by byla nějaká realitní agentka.

Strnule jsem se přitom usmívala, jako by se jí to mohlo podařit. „Zní to hezky. A díky, že tu můžu být.“ Dřepím v pomyslném prostoru mezi touhou utopit všechna slova v konvičce s motivem růží a potřebou projevit úctu k ženě, kterou znám od narození.

„Žádná přetvářka,“ opáčí Cate. „Se mnou můžeš mluvit na rovinu.“

„Fajn.“ S nedůstojným cinknutím odložím šálek čaje. „Nechci tady být.“ Ať už jsme rodina, nebo ne.

Moje slova s ní ani nehnou – její pohled je chladný jako mramorově bílé nebe za okny. Cate sleduje okraj svého šálku. Oválné nehty se lesknou třešňově červeným lakem. „Samozřejmě že nechceš. Nemusíš nic předstírat. Ale tvoji rodiče si myslí, že ti pomůže, když budeš nějakou dobu pryč…“

„A co takhle to, co si myslím já? Jak já se cítím?“ Jsem jako zaseklá deska, pořád dokola opakuju totéž, od chvíle, kdy mi zamluvili let. Veškerá pomoc, kterou potřebuju, leží sedm tisíc kilometrů za Atlantikem. Na místě, kde jsem ještě před pár týdny měla všechno, co jsem chtěla. Je to místo, kde je naše rodinné pekařství, které jednou převezmu a budu rozvíjet – to, které bude už navždycky vyrůstat z abueliných kořenů. Panadería La Paloma. Uvnitř těch zdí jsou stále její vzpomínky a její duše, a já tam nejsem.

Nepotřebuju Anglii. Miami je město mého srdce. Domov, kde jsem za sedmnáct let už tolikrát překonala nesnáze. Volá mě, cítím to v žilách, cítím to až do morku kostí. Jsi moje, říká mi. Zvítězíš nad tím.

Ale ne tady. Ne v Anglii.

V Miami zůstaly všechny moje nejdůležitější vztahy. Ty, kvůli kterým potají pláču. Abuela. Andrés. Stefanie. Moje srdce, tělo a ani paměť s nimi ještě neskončily. Za pětaosmdesát dní, které mám strávit v Anglii, se může změnit ještě spousta věcí, a já nebudu doma, abych jim zabránila.

„Máš zlomené srdce, Lilo. A vyděsila jsi svoje rodiče k smrti,“ říká Cate. „Tvoje duševní zdraví je důležitější než si hned teď vzít na starost La Palomu.“

Bueno. Dobře. Pravidlo o nepřetvařování platí obousměrně. Ale já jsem to zvládala. Potřebuju víc času, ne víc domlouvání. Ne víc prostoru. Proč to mami a papi nevidí?

Cate si namotá na prst blonďatý pramen vlasů, který se jí uvolnil z drdolu. „Slib mi jenom jednu věc, protože obě víme, jak se tu mamá dokáže naštvat.“

Když slyším, jak mluví španělsky, vytřeštím oči.

„Zkus se tady zabydlet. Možná si tady užiješ i nějakou zábavu. Ale budeš přitom opatrná, ano?“ Zní to, jako kdyby půlhodina strávená v mé přítomnosti posunula její přízvuk jihozápadním směrem. „Netoulej se sama po nocích ani nedělej nic… lehkovážného.“

Lehkovážného. Jako třeba to, co jsem udělala před dvěma týdny? Tváře mi zahoří hněvem a lítostí. Jednala jsem tak bezmyšlenkovitě. Tak neopatrně.

Nic z toho ale neřeknu. Zbytek své odpovědi zakrývám posledními sousty Pollyina koláčku, tenhle je s rybízovou náplní. Jo, je moc sladký.

Šálek mám ještě z poloviny plný, když mě Cate šťouchne do předloktí. „Pojď se zabydlet. Spence už ti určitě připravil zavazadla.“ Vstane a pokyne mi, abych ji následovala do předsíně a pak nahoru po rozlehlém schodišti.

Ve druhém patře hostince U Sovy a vrány se nachází osm pokojů pro hosty. Cate se zmínila, že jsou všechny obsazené, ale právě teď jsou na chodbě jen řady mosazných svícnů. Po straně každého z nich jsou velká zlatá ptačí křídla.

Zastavíme se u širokých, neoznačených dveří s elektronickým bezpečnostním zámkem. „Tady jsou schody do našeho soukromého bytu. Kód zámku je poštovní směrovací číslo naší staré čtvrti v Miami.“ Catiny rysy nostalgicky změknou. Když se její rodiče přestěhovali z Venezuely do Miami, strávila Cate tolik času s abuelou a s mami, že se náš dům stal jejím druhým domovem. Pilar a já jsme jí nikdy neříkaly sestřenice. Vždycky to byla naše tía, tetička.

Kývne na mě, abych zadala pět čísel, která dobře znám. Po pípnutí se dveře otevřou a odhalí ústí dalšího ozdobného točitého schodiště.

To nás zavede do rozlehlého podkroví. Cate ukazuje na jednu chodbu. „Tady máme pokoje Spence a já.“ Pak mě vede přes obývací pokoj do protějšího křídla. „Na téhle straně je pokoj pro hosty, ten teď bude tvůj, koupelna a Gordonův pokoj. Gordon je teď se svojí studijní skupinou v knihovně.“

Matně si vzpomínám, jak mi někdo říkal, že tady škola končí až v létě. „Nemůžu uvěřit, že je Gordonovi už šestnáct.“

Usměje se. „A je tak vysoký, že ho už nejspíš ani nepoznáš. Naposledy jste se viděli, když mu bylo tak dvanáct. Těsně před naším výletem na Key West.“

„Jo, rád běhal po kuchyni v La Palomě, zatímco ty a mami jste venku popíjely cafecito.“ Tmavé vlasy mi padají do obličeje a voní po letadle. Odhrnu je zpět. „Snažil se ukrást empanadas z každého plechu, který abuela vytáhla z trouby. Pořád ho plácala utěrkou, ale nezastavilo ho to.“

Ta vzpomínka mě švihne, jako když praskne gumička.

Odvrátím oči, dokud mi Cate nestiskne rameno. Otevře prosklené dveře a strčí dovnitř ruku. „Tak a jsme tady. Víš, kde mě najdeš. Večeře je v sedm.“

Zůstávám sama v pokoji, kde strávím následujících pětaosmdesát dní. Je v něm opravdová postel s nebesy. Ne nějaký speciální model z IKEA, ale autentický kousek z počátku devatenáctého století. Odložím kabelku a kloužu prsty po struktuře třešňového dřeva. Vypadá staře, stejně jako všechno v hostinci.

Spencer nechal moje zavazadla vedle šedé lavice potažené sametem. Prohlížím si prádelník, na kterém stojí televize, sedačku s květinovým vzorem a psací stůl. Na jedné stěně je velké dvoukřídlové okno, které sem teď propouští soumračné světlo z ulice. Na druhé je okno širší, s otvíráním na kliku. Odhrnu hedvábné závěsy krémové barvy. Když otáčím klikou a vykláním se ven, okenní rámy skřípou, zní to až nadpřirozeně. Nahnu se přes parapet a skrz koruny stromů se rozhlížím po kostelním nádvoří, které těsně přiléhá k Sově a vráně. Oči si snaží přivyknout na to, že místo palem a broskvových fasád domů vidí zvětralé cihly a kostelní věže, jako jsou ty z vedlejší farnosti.

Můj nový pokoj je nádherný. Ale část mě chce přesto bušit pěstmi do zdi a vyřvat ze sebe všechny ty divoké myšlenky, které se mi celý den ozývají v hlavě. Celý březen a duben a květen. A nemůže to zabránit mé druhé polovině, aby se nechtěla schovat pod plyšovou přikrývku.

Spokojím se s tím, že kufry odtlačím ke dveřím – nejsem připravená uspořádávat si novou realitu. Příruční zavazadlo položím na postel a rozepnu ho. Uvnitř je Miami. Stopy po citronově-octovém čističi, co používá mami, a můj osvěžovač vzduchu vonící po gardéniích ulpívají na všech věcech, které budu dnes večer potřebovat. Tenhle kufr mohla balit abuela.

Kvůli ní bychom se já a Pilar nikdy neodvážily nastoupit do letadla, aniž bychom s sebou měly náhradní spodní prádlo a oblečení. Letecká společnost by přece mohla vaše zavazadla ztratit! Abuela těm přepravcům zavazadel nikdy nevěřila.

A já jim nevěřila natolik, abych jim svěřila tohle. Po legínách a dlouhém tričku vyndávám abuelinu charakteristickou bílou zástěru. Tu, kterou jsem měla na klíně při jejím pohřbu. Potom rodinnou fotku, na které jsem já s rodiči a s Pilar na zahradě u svého prastrýce. A ještě jednu malou fotku abuely, kterou jsem pořídila vloni. Drobná postava, prošedivělé černé vlasy, usmívá se nad prostou snídaní, café con leche y pan tostado, káva s mlékem a tousty.

Abuela a já jsme byly v rodině jediné, kdo si potrpěl na los recuerdos-mementos. Pili sentimentální gen nepodědila a mami zase nesnáší sbírání nepotřebných věcí. Ale přesto ještě neuklidila ten malý oltář s přáníčky, fotkami, figurkami a sušenými květinami z komody v abuelině pokoji. Neproměnila ho v pokoj pro hosty ani nedala pryč její obnošené dřeváky ze zadní terasy. Teď už si věci na památku nechává i moje máma.

Založila jsem si svůj vlastní nostalgický oltář – vyskládala jsem všechny vzpomínky na Miami na noční stolek. U poslední věci, kterou vytáhnu z kufru, se mi zastaví srdce: bílé tričko s logem Miamské univerzity, které jsem koupila pro Stefanie. Je to un recuerdo monstrózních rozměrů, vzpomínka na plány s nejlepší kamarádkou, kterou nejsem připravená definitivně schovat do šuplíku.

Tohle tričko je ten hlavní důvod, proč jsem tady.

Doručili mi ho do La Palomy před dvěma týdny, ve stejný den, kdy Stefanie odletěla, jako by to byl nějaký špatný vtip. Stefanie na Miamskou univerzitu nepůjde. Už nikam v Miami nepůjde. Alespoň ne se mnou.

Začátek konce mezi námi se odehrál dva dny předtím, než přišlo to tričko. Praštila jsem sebou na její postel tak jako vždycky, s tím rozdílem, že tehdy zakrývala větší část koberce v jejím pokoji obrovská cestovní taška. A na stole se vršily hromady dokumetů, její pas a letáčky Katolického misionářského spolku jižní Floridy.

Konec konce mezi námi nastal, když jsem za sebou zabouchla dveře a utekla z domu, ve kterém mě léta vítali jako člena rodiny.

A mezitím se mi moje nejlepší kamarádka přiznala, že se už od listopadu připravuje na dvouletou dobrovolnickou misijní práci zdravotní asistentky. Za všechny ty měsíce se mi o tom ani nezmínila. Stef vyměnila Miamskou univerzitu za odlehlou vesnici v Africe, aniž by mi o tom řekla půl slova.

Před dvěma týdny jsem stála v kanceláři naší pekárny a zírala na tričko s univerzitním logem. Věty, které jsme na sebe chrlily, mě zasypaly jako krupobití.

Nemohla jsi mi o tom říct?

Lilo, mrzí mě to. Rozmluvila bys mi to.

To není pravda.

Musím tam jet.

Rozhodla ses úplně změnit svůj život za mými zády?

Právě jsi ztratila svoji abuelu. A potom, co se stalo s Andrésem… Víš přece, že bys tomu bránila. A vyhrála bys, jako vždycky.

Pak jsem se rozběhla domů a rozbrečela se nad naším maturitním selfíčkem, které jsme pořídily o týden dřív. Moje hnědá hříva a její jemné blond vlasy pod promočními klobouky zbarvenými do temného odstínu klamu.

Zatímco jsem stála u nás v pekárně a držela měkkou látku trička, uvědomila jsem si jednu skutečnost: můj smutek se změnil. Změnil se z čáry se dvěma pulzujícími koncovými body – abuelou a Andrésem – do jiného tvaru. Stal se z něj trojúhelník.

Tenhle trojúhelník byl tak velký, že jsem ho nemohla setřást. A nemohla jsem samu sebe pod tou černou prázdnotou vůbec najít. Srdce se mi roztříštilo a dech se mi zrychlil, varoval před přicházející bouří. Musela jsem se pohnout. Musela jsem utéct.

Recept na to, jak být opuštěna

nejlepší kamarádkou

Z kuchařky Lily Reyesové

Ingredience: Jedna sbalená sportovní taška připravená v papiho kanceláři. Jeden pár běžeckých bot Nike. Jedno zářivě modré tílko. Jedny přiléhavé legíny Adidas.

Postup: Převlékněte se a utečte zadním vchodem pro personál. Vydejte se do svého milovaného rodného města, do Miami. Je dost velké na to, aby vás pohltilo. Projděte si všechna místa a ulice, které vás znaly, které věděly o vašich láskách a radostech, než vám je poslední tři měsíce ukradly. Vezměte si to všechno zpátky.

*Vyvarujte se probírání Stefanie se svou rodinou. Je to vaše ztráta a musíte se s ní vyrovnat sami.

Teplota při přípravě: 475 stupňů Fahrenheita – přesně tak horké vám Miami připadá při odpoledním běhu.

To odpoledne před dvěma týdny jsem šla na zadní parkoviště a všechno kromě klíčů a telefonu zavřela do kufru svého tyrkysového mini cooperu. Rozcvičila jsem se, protáhla a připravila se na druhou věc, kterou umím ze všeho nejlíp. Doběhla jsem dál než kdykoli předtím, uběhla jsem takovou vzdálenost, za kterou lidé získávají medaile a diplomy. Mojí jedinou, trochu omšelou odměnou byl pocit tvrdohlavého vzdoru. Celé hodiny jsem ignorovala všechny varovné signály, které mi dávalo moje tělo, a překračovala jsem vlastní hranice tak dlouho, dokud nebyl čas večeře. Když mi nohy konečně vypověděly službu, hlavou mi přes pot, horko a bolest projela jediná myšlenka: kdybych běžela ještě o něco dál, nejspíš bych vyběhla z vlastní kůže.

Dneska si říkám, jestli Stef neměla pravdu, jestli bych skutečně změnila její názor. Koneckonců na rodinu mé přesvědčovací schopnosti nefungovaly.

Klesnu na lavici polstrovanou šedým sametem a snažím se být co nejklidnější. Předstírám, že pokud se nepohnu já, nepohne se ani místo, odkud pocházím. Miamská čtvrť West Dade se uzamkne v prostoru a čase, dokud se zase nevrátím domů.

3

Po dvaceti čtyřech hodinách strávených ve svém pokoji nemám ani ponětí o tom, jak je venku teplo, ani o tom, jak daleko je to od hostince do centra Winchesteru. Znám ale každou podivnou šmouhu na stropě a vím, že do koupelny to mám šest kroků. Patnáct kroků je to do podkrovní kuchyně a zpět.

Wallaceovi moji hibernaci nijak nekomentují a jen mi chystají na linku podnosy s jídlem – díky bohu za to. Na jednom byl vzkaz:

Odpočívej. S tvými rodiči jsem ve spojení.

Mami volala jenom šestkrát.

Cate

Cate nijak nereagovala na kufry, které pořád stály za mými dveřmi. Ani na vypnutý telefon, co leží na stole vedle vypnutého notebooku.

Pak je tu ještě Pilar. Představuju si sestřin úsměv a její klidný, rozumný pohled a přemýšlím, kolikrát mi asi psala. Nebo mě taky vypnula, když si uvědomila, jak dlouho budu pryč? Podívám se na telefon; za dvacet vteřin bych mohla slyšet hlas toho nejdůležitějšího člověka v mém životě. Ale ne. Ještě ne. Nejsem zatím připravená na to, abych si s ní mohla doopravdy promluvit. Nedokážu to, aniž by byl rozhovor prošpikovaný těmi nejpikantnějšími nadávkami, jaké znám v obou jazycích.

Bílé tričko s logem Miamské univerzity možná vyprovokovalo můj útěk, ale odlet do Anglie mohla dost dobře objednat Pilar Veronica Reyesová. Od okamžiku přistání jsem musela myslet na půlnoční scénu ve svém pokoji ve West Dade – na tu, co se odehrála poté, co jsem se vydala na několikahodinový osamělý běh z La Palomy. Následoval hotový hurikán. Jakkoli jsem byla na sestru naštvaná, ještě víc jsem se zlobila sama na sebe, že jsem byla tak lehkomyslná.

Draze za to zaplatilo i moje tělo. Vzpomínám si, jak mě všechno bolelo. Jak vlákna mé šedobílé přikrývky drhla o svaly, kroutící se v křeči, a spálenou kůži.

„Más,“ řekla té noci Pilar a posté mi přiložila k ústům lžíci caldo de pollo. Uvařila várku téhle abueliny zázračné kuřecí polévky. Ta, plus vydatná dávka mentolové masti „vivapórú“, dokázala vyléčit každou nemoc. „Řekla jsem víc, Lilo,“ sykla směrem k mé hlavě odmítavě vrtící ze strany na stranu a pevně sevřeným rtům.

„To stačí,“ opáčila jsem. V lebce mi duněl basový buben.

Pili zafuněla a třískla miskou o můj noční stolek.

Studovala účetnictví, ale k naší domácí lékárničce se vydala rázným a jistým krokem vojenské zdravotní sestry.

Dlaněmi mi znovu vmasírovala do lýtek chladivý gel. Když se pustila do dalšího kola promazávání puchýřů, škubla jsem sebou.

„To ti pomůže.“ Nanesla na paty a prsty u nohou mast a odstranila sedřenou kůži. „A jestli už nikdy nebudeš moct nosit ty červené sandály na jehlovém podpatku, bude to tvoje chyba, hermana.“

Ano, moje chyba. To mám za to, že jsem běžela přes pět hodin a uběhla víc než třicet kilometrů, i když na konci jsem se už jenom plazila. Jakmile jsem ale začala, nedokázala jsem přestat. A bylo mi to jedno.

Pilar pobíhala po mém pokoji, načechrávala mi polštáře, dolévala sklenici s vodou a vystrkovala hlavu ze dveří, aby se podívala, kde jsou mami a papi. Mumlala si přitom tlumeně španělsky.

Šílená holka. Úplně mimo, zbrklá a sobecká. Co kdybych tě nenašla? Co by se pak stalo? Bože, Lilo.

Tohle jsem slyšela.

Tohle jsem viděla.

Mami a papi se tísnili ve dveřích se svým verdiktem. Papi měl skloněnou hlavu a odhaloval svou počínající pleš uprostřed stříbrem prokvétajících vlasů.

Mami svírala v rukou balíček kapesníků. „Právě jsme telefonovali s Catalinou a Spencerem.“

Její verdikt byl rychlý a strohý: Anglie. Léto u Sovy a vrány. Uklidníš se. Potřebuješ čas.

Na konci se mami rozplakala a já cítila v hrudníku prázdnotu.

„Anglie? To si děláš legraci?“

Papi přistoupil blíž ke mně. „Je to v zájmu tvého zdraví. Tohle jaro pro tebe bylo už tak těžké, a teď ještě odjela Stefanie.“

Měli mě prostě nechat na pokoji. Nechat mě, abych se s tím vyrovnala.

Mami si odhrnula z čela pramen vlnitých černých vlasů. „Myslíš, že tě nevidíme? Jak týdny brečíš v koutě? Jak chodíš shrbená a skoro narážíš do zdi? Že tě papi nenašel, jak pláčeš v chladírně v pekárně, samotnou a promrzlou? To není v pořádku, Lilo.“

Mně to ale přišlo víc než jen v pořádku. Vybavovala jsem si tu lahodnou úlevu od otupělosti, to, jak mi chlad ulevoval od bolestné ztráty abueliných polibků na čelo. A taky od vzpomínek na Andrése. Na to, jak mě objímal, tak pevně a opravdově. Hřál mě od hlavy až k patě a jeho náruč byla tím jediným místem, kde jsem se cítila velká jako celá planeta a zároveň lehká jako pírko. V chladírně jsem si potřebovala jen dopřát chvilku klidu a uvolnění. Ale papi vtrhl dovnitř, protože si dělal starosti, a reagoval přehnaně.

„Nemůžeš mě poslat pryč.“ Ne z La Palomy. Ne z mého Miami. Od mojí rodiny.

„Ale co sousedi, también. Mluví o tobě víc než kdykoli předtím. Nemůžeš se dát do pořádku, když…“

Když co? Když si lidé ve městě šuškají o mých soukromých záležitostech? Jasně, nebylo tak těžké uhodnout proč. Stačilo, že jsem ulovila Andrése, syna prominentního kongresmana Millana z luxusní čtvrti Coral Gables. Andrés se objevoval ve společenských rubrikách místních novin. Jeho tvář byla i v televizi během politických kampaní, kdy stál po boku své rodiny. Zákazníci, sousedé i majitelé okolních obchodů nás sledovali; mysleli si, že náš románek je prostě rozkošný. Před čtyřmi lety jsme zařizovali catering na dobročinné akci pořádané jeho rodiči, a tam poprvé ochutnal Lilou upečené guavové pečivo.

Dva roky si pak každý týden chodil do La Palomy pro další, až mě nakonec pozval na rande. Bylo mi patnáct a do kongresmanova syna jsem se zamilovala až po uši.

Kubánská pohádka z West Dade. Ale Andrés náš kouzelný zámek rozbil.

Rodiče se otočili zády ke mně a čelem k Pilar.

„Minulý týden přišla do La Palomy Elena z obchodu Dadeland Bridal,“ řekla mami a polkla vzlyk. „Povídala mi, že hraje se zaměstnanci a některými stálými zákazníky takovou hru. Že se vsadili, kdy si Lila vybere vestido de boda.“

Svatební šaty? To jako vážně? V žilách mi ztuhla krev. „Mami! Slyšíš se?“ Jako by mě roztrhla vejpůl a celé tři měsíce mojí minulosti roztahala přes celou plochu bleděmodrého koberce.

„Ale to je pravda,“ opáčila mami. „A je mi to moc líto.“

„Teď ale rozebírají něco jiného,“ řekl papi Pili. „Proč se s ní Andrés rozešel? Jak mohla Stefanie opustit svoji nejlepší kamarádku a neupozornit ji předem? Hrůza. Lidi si o tom povídají ve vinárnách, v obchodech, u stánků s novinami.“

Pilar se posadila na moji postel. „Já vím. Taky to slýchám.“

Vnímali vůbec moji přítomnost? Neměl tohle být můj život? Jejich malé trio se chovalo a mluvilo tak, jako bych byla neviditelná. „To už snad stačilo, ne?“

Mami se na mě konečně podívala. „To tedy nestačilo, protože ty nám o svých pocitech nikdy nic neřekneš. Nemůžeme ti pomoct, když nevíme, co se děje.“

Narovnala jsem se; ruce i nohy jsem měla ochablé a rozbolavělé. „Nepotřebuju mluvit o tom, co jsem ztratila. Potřebuju to zpátky.“

„A co když je to nemožné?“ zeptala se mami.

Nemožné. Tohle slovo jsem slyšela už dřív a vždycky jsem ho rozmlátila jako tvrdou kokosovou skořápku. A pak jsem ze syté bílé dužiny upekla koláč.

„Ztratila jsi abuelitu,“ řekl tiše papi. „Vždyť ti byla nejdražší.“

„Papi.“ Ta slova byla těžká a temná, ale nerozplakala jsem se; nemohli vidět mé slzy. Tohle byla moje bolest a byla skutečná. Musela jsem si ji sama odtrpět a sama se z ní uzdravit. Hovory o mé bolesti z ní nemohly udělat jejich bolest, aby ji mohli zmírnit a „pomoct mi“. A teď mi chtějí ještě víc „pomáhat“ tím, že mě pošlou pryč?

„V Anglii ti bude dobře. Chismes ustanou a vrátíš se odpočatá…“ Mami zazvonil mobil. „To je Catalina.“ Pak i s papim odešli.

Roztáhla jsem k Pilar širokou, bezmocnou náruč. Potřebovala jsem, aby se ozvala a tenhle směšný plán zarazila. Může to udělat. Byly jsme přece tým: las Reyes.

Teď když jsem odmaturovala, jsem konečně byla připravená ujmout se role hlavní pekařky na plný úvazek a budoucí majitelky Panaderíi La Paloma, po boku Pilar. Nepotřebuju na to žádnou vysokou školu – všechno, co jsem potřebovala, jsem se už naučila od abuely. Podnik jsme měly převzít za rok. Naše dědictví, naše budoucnost. Abuela podnik založila a my měly od tohohle léta pokračovat v jejích stopách. A přes celý oceán to udělat nemůžu.

„Jsem zvědavá, jak to provedeš,“ usmála jsem se jízlivě.

Pilar se zvedla a pobídla mě, abych vypila další doušek vody. Tentokrát jsem ji poslechla. „Jak provedu co?“

„Jak mě vysvobodíš z tohohle anglického plánu. Nemáme na to moc času. Musíme dát dohromady nový obchodní model, nabídku zboží, personální změny…“

„Lilo.“ Zadívala se na mě hnědýma očima s pokleslými víčky. „Mají pravdu. Potřebuješ to. Mám tě ráda, ale musím tě nechat odjet. Vždyť je to jenom na chvíli, ne?“

Jako by mi každý krok, který jsem to odpoledne udělala napříč Miami, s dusotem dopadl na hruď. Zachvěla jsem se. Dokázala jsem jen zavrtět hlavou. Ne. Ne. NE.

„Nemůžu.“

Pilar popadla abuelinu bílou zástěru s modrým písmenem L na přední straně. Vložila mi ji do rukou. Ještě před hodinou se z nich řinul slaný pot.

„Co by na to řekla?“ naznačila Pilar gestem, jak katastrofálně jsem si zhuntovala tělo.

„Tvoje sestra má pravdu, nena,“ řekla mami, která se právě vrátila. „Abuelita ti odkázala víc než svoje recepty. Svoje schopnosti a drajv. Cti to, Lilo. Pláčeš v chladírně. Je z tebe troska, běháš desítky kilometrů daleko, děsíš nás, nestaráš se o sebe – myslíš, že by chtěla, abys takhle pokračovala?“ Mami stékaly po tvářích slzy. „Jak můžeš připustit, aby se na tebe shora dívala a viděla tě takhle?“

Chtělo se mi vykřiknout: Jak můžu? Můžu, protože ten jediný recept, který mě abuela nikdy nenaučila, je, jak se mám vypořádat s tím, že nás opustila příliš brzy. Recept na to, jak se mám vypořádat s tím, když mi kluk zlomí srdce a moje nejlepší kamarádka pošlape moji důvěru.

Ale ve skutečnosti jsem řekla: „…“

Celá roztřesená jsem mlčky svírala zástěru a probírala se vzpomínkami.

„Óyeme, mi amor,“ řekla mi abuela před několika měsíci po jedné z mých hádek s Andrésem. „Miluješ toho chlapce, jako miluješ pečení.“ Míchala přitom v misce mangovou polevu. „Ale někdy přidáváš příliš mnoho cukru. A pečeš na příliš vysokou teplotu.“

Tehdy jsem se tomu zasmála a mávla nad tím rukou.

„Mi estrellita, když budeš na jeho obloze zářit příliš jasně, spálíš ho. Vyhoříš, también.“

Toho dne jsem vyhořela úplně. Rozpálila jsem se vlastním žárem a přestala se ovládat.

„Lilo, pojedeš do Anglie,“ oznámila nakonec mami. „Nemůžeme ti svěřit podnik, který založila abuela, dokud nebudeš v pořádku.“

A bylo to tady.

Jenže můj běh, moje duševní i tělesné vyčerpání, mě zbavily všech slov, kterými bych mohla bojovat. A když se papi přihlásil na webové stránky British Airways, jenom jsem zírala na to L na zástěře.

4

Dva týdny poté, co mi papi zamluvil letenku, leží abuelina bílá zástěra v Anglii na nočním stolku. Už je to víc než čtyřiadvacet hodin, ale zatím jsem skoro ani nevylezla z postele.

Podívám se na hodiny – je osm večer a z druhé strany chodby se ozývá kakofonie syntezátorů a dunivého bubnování. To musí být z Gordonova pokoje. Nedovedu si představit, jak si Cate nebo Spencer pouštějí mezi péčí o hosty a dům rockové hity z osmdesátých let. Když rozeznám písničku od Van Halen, hudba utichne. Ani ne za deset vteřin rozvibruje dřevěné obložení pokoje basové intro jiné skladby puštěné na plné pecky. A pak… to po několika tónech skončí. ¿Cómo?

Očima zabloudím k malému oltáři památek, které mi přináší klid a úlevu. Zarámované fotografie. Bílé tričko. Modré vyšívané L.

Los recuerdos mají jedinečnou sílu, sílu lásky, historie a jejího odkazu. Tady ke mně promlouvají hlasitěji než hudba, v jazyce, v němž jsem byla vychovaná. Abuela by nikdy nestrpěla takovou lenost, to, že jsem už víc než den nevylezla z postele. Kvůli ní nakonec vstanu a alespoň si vybalím věci.

Sotva odhrnu přikrývku, zalije mě vlna řvoucího elektronického techno-popu. Tak jo, to se ozývá vesmír, aby mi v podobě Gordona Wallace dal jasně najevo, že čas mé hibernace definitivně skončil? Doufám, že ne. Celé léto tenhle hlasitý rachot rozhodně nepřežiju. Než dojdu ke dveřím, hudba náhle přestane hrát, stejně jako předtím. Čekám na nějakou příšernou reprízu, ale je ticho. „Hmmm,“ řeknu si a postavím se čelem ke kufrům.

Když po deseti minutách rozdělím boty a šaty mezi komodu a skříň, pustím se do druhého zavazadla. Nahoře je moje žehlička na vlasy a kosmetická taštička. Pod županem najdu čtvercový lístek papíru se známým škrabopisem svojí sestry.

Hermana, nezlob se, ale znám tě.

Mám tě ráda a už teď mi moc chybíš.

P.

Nezlob se? Zaručený způsob, jak mě Pili dokáže naštvat, je, když mi řekne, abych se nezlobila, takže zatímco vytahuju tlustý balíček, jsem obzvlášť ostražitá. První věc, kterou najdu, když roztrhnu hnědý papír, je černý svetr z merino vlny.

Svetr jsem si nezabalila ani jeden.

A pak se to úplně vymkne kontrole:

Další, stejný svetr, tentokrát šedý. Krátký černý nepromokavý kabát. Dvě sportovní bundy. Jedny úzké tmavé džíny. Dvě trička s dlouhým rukávem, jedno tmavě modré, druhé modro-bíle pruhované. A nakonec obrovská šála s šedo-černým abstraktním gepardím vzorem.

Najednou je mi všechno, co je v tomhle kufru, podezřelé. Přehrabuju se v něm, hledám další důkazy o tom, že s ním někdo manipuloval, a najdu černé kotníčkové boty, co si Pilar koupila, když jsme byly vloni na podzim v New Yorku. Chtěla bych ji obejmout. Chtěla bych jednu z těch bot mrštit po její kulaté kubánské zadnici. Ani jedno ovšem nepřipadá v úvahu, takže přeruším sesterské mlčení a sáhnu po telefonu.

Na displeji se objeví čtyři hlasové zprávy a šestnáct esemesek od mami. Od Pilar nic.

„Věděla jsi to, Pili,“ řeknu, když se ve FaceTimu objeví oválná tvář mé sestry. Sedí v papiho černém koženém křesle v kanceláři pekárny.

„Taky tě zdravím,“ opáčí Pilar. „Dva dny se vůbec neozveš, a teď tohle?“

„Psala jsem tobě i mami, jakmile jsem přistála.“ Mávnu před telefonem černým svetrem. „Tys to věděla.“

„Co, že ses balila ve vzteku?“

Odfrknu si.

„A to,“ pokračuje, „že když prohrábnu tvůj kufr, najdu tam jen las camisas pequeñas a letní šaty? Samozřejmě. Věděla jsem to. A měla jsem pravdu. Léto v Anglii není normální léto. Mami ti řekla, co si máš sbalit, Cate ti to řekla, a i já jsem ti řekla, že –“

„Budu si nosit, co chci.“

Povzdechne si; skoro cítím, jak kolem ní krouží její horký dech. „Winchester není Miami.“

Vrhám do FaceTimu vražedný pohled.

„Lilo, myslíš, že to nevím? Bez tebe nikdy nebudu úplně v pohodě, ale jinak to nešlo.“

„Já bych to zvládla,“ procedím skrz zaťaté zuby.

„Zvládla? Zmizelas a papi, když viděl tvoje auto na parkovišti, si myslel… no, co by sis myslela ty, v takové situaci? A když jsem tě konečně našla… tak v jakém stavu? Dios, Lilo, takhle to nevypadá, když člověk něco zvládá.“

Pilar málokdy pláče. Uvažuje a analyzuje. Organizuje a rozděluje úkoly. To je jeden z důvodů, proč se nám tak dobře pracuje společně. Já jsem snílek a mám moc velké oči, když vymýšlím nová jídla, moc sytá pro žaludky zákazníků. To, co připravím, je zaplní až po okraj. A ona hledá způsoby, jak to prodat. Teď ale posmrkává a z očí jí teče jako z rozbitého kohoutku, a já jsem tak hloupá, že si myslím, že nikdo kromě mě netrpí. Že jsem jediná, kdo přišel o svoji abuelu.

„Přestaň, Pili. Vím, že jsem tě vyděsila. Jenom chci být doma.“ Doma, protože jedině tam se můžu dát zase dohromady.

Zatroubí do kapesníku. „Doma ti v poslední době nebylo zrovna nejlíp. Předvedlas nám to dostatečně.“

„Ale panadería…“

„… je něco, co jsme probíraly kolikrát, dvacetkrát? Angelina to v pohodě zastane.“

Nevěřím nové pekařce, která se zaučuje teprve pár měsíců. „Prozatím.“

„Claro. Vždycky to budeme ty a já. Ale já potřebuju zpátky svoji sestru. Dej tomu čas a nech Cate, aby se o tebe postarala.“ Znovu popotáhne a nakloní se k obrazovce. „Tak jak to tam vypadá?“

„Myslíš jako venku? To nevím.“

„Mohlo mě to napadnout, podle toho příšerného vrabčího hnízda, co máš místo vlasů. Ale jsi tam už dva dny!“

„Já… zítra půjdu, jo?“

Znovu se rozezní hudba, která přehluší její odpověď. Tentokrát je to vřískající kytarový riff. „To je Gordon,“ objasním Pilar, když vidím její zmatený výraz.

„Zní to jako ‚Gimme Shelter‘,“ řekne.

„To bys měla vědět ty.“ Pilar má v oblibě klasický rock, hlavně na gramodeskách, což je jedna z věcí, které spolu nesdílíme. „Dělá tohle –“ Hudba znovu utichne. „Ani nevím, co to vlastně dělá, ale chystám se Gordona donutit, aby toho okamžitě nechal. Zavolám ti zítra.“

„Espérate.“ Pilar natáhne ruku. „Ty nové věci jsou pěkné, ne?“

„Jsou hrozné,“ odpovím. Ale nemůžu přestat hladit měkkou merino vlnu.

Bublavě se zasměje. „Toužíš po mých botách už celé měsíce.“

„Sí, ale to neznamená, že je budu nosit.“

Sestra se na vteřinu zamračí. „Ale dáš si je do skříně. A taky ty svetry a bundu.“

V tu chvíli v sobě pocítím něco, co nedokážu ovládnout, ať se snažím sebevíc. „Možná.“

Třicet vteřin poté, co zavěsím, pustí Gordon další kousek; přiměje mě to nejprve zaklepat a pak zabušit na jeho dveře. Pak buším a křičím. Hluk konečně ustane a ničemný DJ otevře dveře do svého pokoje. Sytě zrzavé vlasy – stejné, jaké má jeho otec – má svázané do rozcuchaného culíku.

„Čus. Takže nejsi doopravdy mrtvá.“ V ruce drží barevnou tužku.

Nevšímám si toho a pokračuju: „Takže ta hudba.“

„A co je s ní?“

„Hlasitost.“ Živě gestikuluju rukama. „Je to prostě nahlas. Hrozně moc.“

Jako kdyby se mu v hlavě rozsvítila žárovka. „Aha. My máme horní patro dobře odhlučněné a nejsem zvyklý, že by v tomhle křídle byl ještě někdo jiný.“

„Za to já ale nemůžu.“

Gordon se poškrábe druhou stranou tužky na spánku. „Jasně, no, mně hudba pomáhá dostat se do určité tvůrčí nálady.“

„A mohla by ti pomoct v tišší verzi, ať už tu tvůrčí náladu potřebuješ na cokoli?“

„Ehm, potřebuju to na tohle.“ Rozmáchne se a ustoupí stranou.

A… páni! Zdi jeho pokoje jsou pokryté zarámovanými kresbami domů všech možných architektonických stylů. Na každé jsou složité detaily a barvitá okolní krajina. „Tohle všechno jsi nakreslil?“