Text © Dagmar Užkonečně Šťastná, 2023

Cover Illustration © Sára Kučíková, 2023

All rights reserved

ISBN 978-80-249-5207-9

Obsah

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

42.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

NIKDY NEPLAČ NAD ROZLITÝM MLÉKEM, BÝVÁ V NĚM ČASTO HODNĚ VODY…

Říká se, že člověk by měl aspoň na něco v životě věřit. Někdo věří na osud, někdo na boží mlýny, někdo na sílu myšlenky, někdo na karmu, někdo na svůj instinkt, někdo na nic a někdo úplně na všechno. A nikdo z nás stejně neví, o čem ten život vlastně je a co nám zítřejší ráno přichystá. Jisté je ale jedno. Že pokud zakopneme, spadneme a rozbijeme si hubu, vůbec to neznamená, že jdeme špatnou cestou…

1.

ŽENU SVÉHO ŽIVOTA POZNÁ MUŽ PODLE TOHO, ŽE HO NEOPUSTÍ, ANI KDYŽ ZJISTÍ, JAKÝ JE TO DEBIL…

I takových žen mezi námi pár je, ale já se setkávám převážně se ženami, které se svého manžela opustit z nejrůznějších důvodů přece jen rozhodly. A to vám řeknu, to je ta lepší parta. Ta druhá parta žen přichází většinou už s hotovou věcí a odjištěným granátem v ruce. Manžel žádost podal, protože milenka, protože láska, protože ona je stará, tlustá, blbá…

Když jsem studovala práva, byla jsem přesvědčena, že se budu věnovat výhradně obchodnímu právu a že chci být určitě soudcem. Ale později jsem přišla na to, že mě obchodní právo dostatečně nenaplňuje a že být soudcem je nudné a neemotivní. Tak jsem se stala advokátkou…

Říká se, že konec manželství je jedna z nejsmutnějších událostí, jakou můžete ve svém životě zažít. Jsou ženy, které když do mé kanceláře vstoupí, srovnávají tento stav dokonce se smrtí někoho blízkého. Jsou zničené, zdevastované a odhodlané sepsat poslední vůli, vypít dvě láhve červeného a odkráčet lehnout si pod vlak.

Zažila jsem paní Irenu, která chtěla při poslední rodinné návštěvě ZOO skočit do zapáchající nádrže k hrochům a nechat se sežrat přímo před zraky svého nevěrného manžela a svých ubohých pubertálních dětí. Zažila jsem paní Martinu, která stála na střeše paneláku, kam chodil její manžel pravidelně obšťastňovat stevardku z Pendolina, a kdyby se ten den manžel neopozdil a na střeše se nezjevil kdosi na pravidelnou roční revizi antény, kdo ví, co by z ní zbylo. Jedna klientka z Prahy se zase rozhodla ukončit svůj život před restaurací, kam manžel s milenkou tajně chodíval. Manžel ten den ale změnil lokál, protože v restauraci probíhal vánoční večírek stomatologů, a tak jí naštěstí z toho večera zbyly jen jizvy na zápěstích, nová láska a krásné bílé zuby. To klientka Kamila se s tím nemazala vůbec a chystala se vrhnout rovnou ze skály, kde před dvaceti lety její vyvolený poklekl, požádal ji o ruku a ona mu v teplém letním dešti řekla své ano. Zvlášť urputná byla paní Čumpelíková, která měla připravený seskok z malého výletního letounu, a to bez padáku a právě nad letištěm, kde její manžel, povoláním kardiochirurg, skládal zkoušku pro pilotní průkaz. A když jí to kvůli bezpečnostním opatřením nevyšlo, za tři dny spolykala tři hrsti léků, zapila to kubánským rumem, který dovezl ten „parchant“ z nějaké mise a zavolala si sanitku. Hasiči za asistence policie vyrazili dveře, paní Čumpelíkovou odvezli do špitálu, kde měl ten večer doktor Čumpelík službu, a možná tomu nebudete věřit, ale paní Čumpelíkové se po vypumpování žaludku rozsvítilo v hlavě a my jsme pak z něho vyrazili nejen ty vyražené dveře, ale i byt, nové Audi a měsíční rentu.

Každé zlomené ženě, která vstoupí do mé kanceláře, se snažím během jedné hodiny co nejsrozumitelněji vysvětlit, že rozvod má dvě bolestné fáze. První se nazývá fáze smutku a ta druhá se nazývá fáze smutku. Není to překlep a ten smutek není stejný!

Zatímco já budu makat na tom, abys přestala cítit jeho auru a začala konečně cítit jeho prachy (než je všechny rozhází s milenkou), ty se budeš beznadějně topit v potoce slz v první rozvodové fázi (FÁZE SMUTKU). Budeš žalostně smutná, že něco, co fungovalo, z čeho vznikly dvě krásné děti, něco, co sis myslela, že nikdy neskončí, tak končí. Tahle fáze bude trvat zhruba do konce prvního stání, než dají obě strany na stůl všechny důkazy a špínu a argumenty a ty zjistíš, že to nebyla pohádka, jak sis myslela, ale že těch patnáct let společného života pro něj bylo peklo. Čím déle se potom rozvod táhne, tím větší začínáš mít vztek a nastupuje rozvodová fáze číslo dvě (FÁZE SMUTKU). Jsi smutná, že to neskončilo o mnoho let dřív, protože čím více se u soudu začíná v plné kráse projevovat, tím více tobě dochází, v čem jsi to žila. A po několika týdnech se pomalu ale jistě začne objevovat syndrom „promarněných let“ a ruku v ruce s ním syndrom „musím to dohnat“…

Zažila jsi rozvod? Zažila jsi dva a jsi definitivně vyléčená? Prožíváš ho právě teď? Chystáš se k tomu? Nebo jsi šťastná a zamilovaná? Nebo šťastná a volná? Nebo se každý den sama sebe ptáš, jestli to, čím si teď v manželství procházíš, je opravdu to, co jsi vždycky v životě chtěla?

Nevím, ale jednu radu tady pro tebe mám: Miluj svého manžela opravdu hodně, u rozvodu to totiž bude jednoznačně svědčit ve tvůj prospěch!

Jmenuju se Monika Bémová, je mi čtyřicet tři let a jsem rozvodová právnička…

2.

VĚTŠINA ŽEN HLEDÁ SPŘÍZNĚNOU DUŠI. JE TO BLBOST! HLEDEJTE RADĚJI VÝVRTKU!

„Eliško, a řekneš mi, kdo to je?“

Eliška klopí oči a já cítím, že nemá chuť prozradit jméno toho zatraceného parchanta, který s ní pod záminkou romantické lásky na celý život obrazil pár luxusních hotelů (z čehož ostatně soudím, že buď žije u rodičů, nebo je ženatý), koupil jí jednu krásnou kytici růží, na Mikuláše adventní kalendář a po šesti týdnech intenzivní lásky zaparkoval pro změnu v jiném klíně. Elišce je 22 let, minulý rok se rozešla s Tomášem, se kterým chodila tři roky a přerušila kvůli němu studium na právech, což jsem nesla velmi těžce. Po dvou měsících slz a depresí si našla místo v televizi a po dalších dvou měsících začala zářit štěstím a smát se a tančit v kuchyni a zpívat si ve vaně i na záchodě. Otevřela to nejdražší víno, co jsme měly doma, a po jedné skleničce ze sebe vysoukala, že se šíleně zamilovala a že se těší, až mi ho ukáže. A já jsem se usmívala a těšila taky, protože jsem viděla svou holčičku zase šťastnou, a dokonce jsem přemýšlela, co uvařím, až ten den opravdu přijde. Chlapec to vzal ale trochu víc hopem, a protože se z galantního, okouzlujícího a nejúžasnějšího vyklubal cynik, prasák, kurevník a lhář, je jasné, že se nepotkáme už nikdy…

„Mami? Já nevím, jestli ti to chci říct…“

„Chceš tím říct, že ho znám?“

„No, osobně ne…“

„Jak to myslíš?“

Eliška klopí oči. Přemýšlí, jestli říct, nebo neříct, a já, aby nebylo úplné ticho, dolévám z konvice čaj.

„Je to Marek Vágner…“

Jsem zvyklá nedivit se opravdu vůbec ničemu (to vás moje profese naučí), ale tady v jedné setině vteřiny naprosto selhávám…

„Cože?!“

Musím se napít!

„Marek Vágner?“

Mám pocit, že se mi zastaví srdce.

„To jako ten Vágner? Ten moderátor? Proboha! To si děláš prdel? Kolik mu je? Sto?“

Eliška v následující vteřině lituje, že jméno vůbec vyslovila, a já popravdě taky…

Na pořad, který moderuje pan Vágner, se dívám pravidelně, a když to náhodou nestíhám, dívám se zpětně a většinou nevynechám ani jeden díl. Říkám mu familiárně Mareček. Dávám si k těm jeho sarkastickým, jízlivým a namyšleným kecům skleničku martini nebo vína, zapaluju svíčky a celou tu hodinu se nepřetržitě usmívám a více než všechny ty slavné umělce, politiky a sportovce, které si tam Mareček zve, žeru prostě jeho. Žrala jsem ho. Myslím, že jsem dožrala…

„Je mu šedesát.“

Mám vyděšený výraz a ani tato relativně přívětivá informace (šedesát je o něco lepší než sto, to je fakt) na tom nic nezmění. Mareček a moje dcera? Holčička moje, která měla v životě jen jednoho kluka? Mladého a krásného kluka? Jak mohla zahořet k chlapovi, který je skoro o čtyřicet let starší? Beru ji za ruku a soucitně se na ni dívám. Je tak krásná…

„Proč jste se rozešli?“

Eliška zvedá uplakané oči a pomalu ze sebe souká: „On je prostě takový. Já to nevěděla. Je to děvkař.“

„Je ženatý?“

Eliška přikyvuje, že ano. „Já jsem vůbec neznala jeho pověst. Jsem se zamilovala, mami…“

Eliška propuká v pláč, padá do mé náruče a já si uvědomuju, že je to vlastně pořád stejné. Žena se zamiluje, on ji nakonec odkopne, ona se trápí, on má jinou…

Já vím, že jsou někde na světě i zlomení a zoufalí a podvádění a možná i týraní muži, ale já takové muže neznám a pořád mě ty ženské slzy hází do stejné řeky, do stejně bolestného proudu.

V takových situacích si vždycky vzpomenu na Ilonku, mou mladou a krásnou kadeřnici. Ilonka se před pěti lety vdala, a když jsem se jí zeptala, jestli jsou šťastní, odpověděla mi: „Můj muž mě velmi miluje. Musí. Čtvrtý rozvod by ho úplně zruinoval.“

3.

VZTAHY JDOU DO PRDELE OD TÉ DOBY, CO CHLAP VYLEZL Z JESKYNĚ! TY CHCEŠ JEDNOHO, A ON CHCE VÍCE NEŽ JEDNU…

„Marek Vágner?“

Vyděšeně se tváří i Tereza, moje nejlepší kamarádka, psycholožka, vztahová koučka, kterou jsem mimo jiné před časem také rozváděla. Její důvod byl ale nejbizarnější a zároveň nejkrásnější ze všech. Teta z Ameriky jí odkázala dva miliony dolarů. Byla stará a v hlavě to měla pomotané a nenáviděla chlapy. A především nenáviděla strýčka. Strýček byl plastický chirurg a vydělával mraky peněz tím, že předělával spoustu bohatých žen a s těmi ženami, které si ke své i jejich spokojenosti předělal, tetu taky podváděl. Teta prý jednou nahlas zauvažovala, co by se asi stalo, kdyby na zem sestoupil bůh a každé vdané ženě by na práh položil pár milionů dolarů, když se rozvede. A Tereza, která byla čerstvě plnoletá a zamilovaná, se tomu tehdy moc smála. A teta svou úvahu a svůj mini výzkum „KOLIK BY TĚCH MANŽELSTVÍ ASI ZBYLO“ prostě dokonala až ve své poslední vůli a Tereze odkázala spoustu peněz a to dědictví podmínila právě tím, že se Tereza rozvede.

S Terezou to nejdříve skoro seklo, potom začala vykřikovat, že je šťastně vdaná, že tohle přece nemůže být důvod k rozvodu a že za peníze si štěstí nekoupíš, ale pak se to nějak všechno zvrtlo a objevily se i jiné důvody. Tereza se nakonec šťastně rozvedla a ještě šťastněji znovu zamilovala. Zamiloval se i její manžel a největším paradoxem bylo to, že jeho vyvolenou se stala bývalá manželka jejího současného přítele. Příběh jako ze špatné americké komedie. Americká tetka to prostě všechno pěkně zamotala, a přestože měla v úmyslu udělat šťastnou pouze svou neteř, povedlo se jí něco daleko famóznějšího.

A jak říká můj kolega Břéťa: „Za peníze si štěstí nekoupíš, ale letenku ano…“

„Ten Vágner?“

„Jo!“

Číšník nám přináší víno. Obě mlčíme a čekáme, až nám naleje, ochutnáme, odsouhlasíme, on doleje a půjde. Tereza se ke mně naklání hned, jakmile se číšník obrátí zády a odchází.

„To není možné…“

„Je to, bohužel, tak!“

„Jak k němu, prosím tě, přišla?“

„Vražedný pohled, sexy úsměv, charisma. U východu z televize jí řekl: ‚Buď vezmeš nohy na ramena, děvče, nebo vezmu na ramena já ty tvoje…‘ Tak nějak zní její zkrácená verze. Jo a prý ji políbil pořádně až po sexu.“

„Hmmm, sexuálně náruživý… živočišný…“ Tereza přikyvuje. „Řekla bych to do něj. Ale Eliška? Že se dala?“

„Prý se s ním potkávala v televizi často, ale vždycky byl s někým. A pak se potkali jednou sami u východu z budovy a šli kousek cesty spolu. No a kam došli, to víš… A ona si myslela, že je to navždy, že je to osud.“

Tereza kroutí hlavou. Jako psycholožce je jí jasné, že tenhle sebestředný chlap na Elišce bohužel zanechá svou zablácenou stopu a že její sebevědomí se bude rovnat pěkně dlouho… „Chudinka… Jak jí je?“

„Už je to lepší…“

„Mám alergii na tyhle typy,“ cedí přes zuby nenávistně Tereza a soucitně mě bere na stole za ruku. „To bude dobré, neboj. Byla to pro ni jen lekce, ne doživotní trest.“

A Tereza měla pravdu. Eliška se pár týdnů trápila, poslouchala smutnou hudbu, moc nejedla a večery trávila s Annou Kareninou v horké vaně. Do televize začala chodit jiným vchodem, vyhýbala se kantýně, jeho studiu, všem chodbám a místům, kde hrozilo, že ho potká, a já jsem se z ohleduplnosti přestala dívat na jeho pořad. Vlastně jsme přestaly doma zapínat televizi úplně.

Marná sláva, jak příznačný název pro show, co? Chtěl snad svým hostům naznačit, že jednou ta jejich sláva stejně pomine? Že jejich kariéra je vrtkavá? Že na rozdíl od nich ten sexistický egoista, narcis a pesimista s jedovatou slinou na jazyku tady bude pořád? Že se na ně bude dívat svrchu? A že vždycky bude sedět o stupínek výš?

Uplynulo pár měsíců, Eliška odešla z televize úplně a k mé velké radosti se vrátila na práva. Já jsem si otevřela ve vaně plné pěny Dom Pérignon, který jsem si šetřila od silvestra, spokojeně jsem si vydechla a sama pro sebe jsem pronesla přípitek: „Všechno zlé je k něčemu dobré! I kurevník z Marné slávy.“

4.

KDYŽ DÁTE RADĚJI PUSU PSOVI, KTERÝ SEŽRAL HOVNO A OLÍZAL SI KOULE, NEŽ MANŽELOVI, KTERÝ SE NESTIHL OHOLIT, SKONČILO TO…

„Marku?“

Marek se probouzí.

„Několikrát jsem tě prosila, abys mi nasdílel svůj program. Nemyslím celý. Třeba jen ten, kdy se míníš zdržovat doma nebo v blízkosti rodiny, protože například dnes vůbec nevím, co máš. Je sobota a já nevím? Budeš obědvat doma? Jdeš někam? Jedeš?“

Marek si protírá oči: „Kolik je hodin?“

„Bude dvanáct?“

„Aha?“

Marek se znovu zavrtává do peřin a je mu úplně jedno, co Zdena říká.

„Tak odpovíš mi?“ ptá se Zdena.

Marek se vrtí a v polospánku odpovídá: „Já nevím…“

Zdenu odpověď neuspokojuje. Zdeně je jedno, že její manžel, který se vrátil nad ránem, chce ještě spát a pokračuje:  „Jsi sobec! Uvědomuješ si to? Už mě nebaví jenom prát, žehlit, vytahovat ze sušičky chumáče dlouhých vlasů, nevědět, kdy se objevíš doma, a v dobré náladě tě vidět jenom v televizi! Mám taky svůj život, svůj program, svoje koníčky!“

Jak Zdena zvyšuje hlas, Marek si odkrývá oči i uši a nevrle reaguje: „Ježiši, co zase? Proč mě nenecháš spát?“

Nevím, kolik je na světě pohlaví a popravdě, je mi to fuk. Důležitější pro nás pro ženy by byl výzkum, kolik se u nás vyskytuje druhů mužů. Lidé jako Halina Pawlovská nebo pan doktor Plzák se sice o jakési pomyslné rozdělení ve svých humorných dílech částečně pokusili, ale opravdu seriózní a komplexní studie tady bohužel chybí. Představte si vědět ve dvaceti, že velkým obloukem musíte obejít sportovce, umělce, kurevníka, násilníka, mamánka, sociopata, možná i dominantního obchodníka, chaotika, rozhodně krále večírků i pana „Nemám čas“.

A když už se zapletete s nějakým pro vás nebezpečným druhem a nepomůže vám ani druhé dítě, ani pes, ani psycholog, a dokonce ani kurz sebeovládání, měly byste to zabalit včas a odejít co nejdřív. Neměly byste čekat, až doplatíte hypotéku, až vyrostou děti, až naprší a uschne… Vlastně už na začátku by vám měl někdo (třeba oddávající nebo táta, když vás vede k oltáři) odtajnit nezpochybnitelnou, leč mladým a zamilovaným dobře utajenou skutečnost. Síly ve vztahu nejsou vyrovnané! Ty stárneš, a on zraje.

„Myslíš, že se můžeme nějak rozumně domluvit?“ Zdena znovu otevírá přerušenou diskuzi u oběda.

Marek přestává žvýkat. „Nechci se rozvádět.“

„Proč?“

Marek se ironicky usmívá a povýšeně odpovídá: „Ty neustojíš ani seriálový rozvod, natož ten náš…“

Zdena se na chvíli zamyslí a pak naprosto chladně a vyrovnaně odpoví: „Jak chceš. Buď se se mnou rozvedeš, nebo ti dám do kafe jed…“

Tím ovšem Marka zcela rozhodí, takovou reakci rozhodně nečekal. Její odpověď ho zvedá ze židle: „Celý život tvrdě makám! Pořídil jsem krásnou chalupu, byt u moře, luxusně jsem zrekonstruoval tenhle byt, zabezpečil děti, máš auto, máš všechno, co chceš! Co ti, do prdele, chybí?“

Zdena také přitvrzuje: „Co mi, do prdele, chybí? Normální úcta. Společný čas. Elementární lidská slušnost. Chlap, kterého zajímám. Nebo prostě to, aby si na mě lidi v krámě neukazovali, že jsem kráva!“

Marek práskne příborem a vstává od stolu. „Člověk přijde domů, má volno a musí poslouchat takový kecy? Už jsem ti jednou řekl, že pokud se chceš rozvést, koupím ti malý byt, ale to tvoje půl na půl? Tak to ani hovno!“

„Jsme manželé! Jak ani hovno?!“

Marek si sedá a snaží se situaci uklidnit: „Ok, ok, budu se teda více zajímat o to, jak se máš a co děláš?“ Kouká, co Zdena na to, a smířlivě pokračuje: „Zkusím se víc snažit. Můžeme třeba navštívit děti, nebo můžeme udělat společné grilování na chalupě, co?“

„Aha? A k snídani si budeme dávat co? Jahody, vodku a antidepresiva? A vezmeš s sebou i děvky?“

„Tohle mě fakt nebaví!“ vyčerpaně reaguje Marek.

„Mě to nebaví!“ Zdena křičí, vstává a odchází.

Marek žvýká oběd. Slyší, jak se Zdena obléká, obouvá si boty, jak se v koupelně přehrabuje v líčidlech, i to, jak zasyčí parfém. „Ty někam jdeš?“ předstírá zájem…

„Do prdele!“

„Tohle je zlé i na vyhaslé manželství!“

„Polib si!“

Zdena práská dveřmi, odchází neznámo kam a Marek si tak spokojeně může znovu dáchnout, aniž by si musel nasazovat sluchátka a pouštět si do nich nahlas hudbu. Sklízí nádobí do myčky, vchází do obýváku, pouští televizi, pohodlně usedá na sedačku a nalévá si koňak.

A víte, co říkal Winston Churchil? „Žiju tak dlouho, protože piju arménský koňak!“ A pak že mají chlapi nějaký historický vývoj…

5.

DEN, VE KTERÉM JSME ANI JEDNOU NETANCOVALI, MŮŽEME POVAŽOVAT ZA ZTRACENÝ…

Odpoledne po práci odjíždíme na školení v oblasti novinek pracovního práva, takže ztracený den to dneska zcela určitě nebude. Když jsme byli na minulém školení, Jarmila tancovala na stole a my, o fous serióznější a méně opilí advokáti, jsme křepčili okolo ní a s rukama nad hlavou jsme tancovali a řvali jako na koncertě Madonny.

Jarmila je z nás nejstarší a bývaly doby, kdy byla i nejzodpovědnější. Jarmila byla za mlada nádherná ženská s velkými prsy, hustými vlasy a útlým pasem. Po rozvodu si užívala jednu lásku za druhou a všechny ženy jí záviděly, protože byla permanentně zamilovaná, permanentně veselá, krásná a šťastná. Jak šel čas, čím dál více se u ní začínal projevovat takový malý, ale nepřehlédnutelný nešvar. Neuměla pít. Ne že by pila nějak zvlášť často, ale když jednou týdně na ten špunt šlápla, tak pila, dokud stála. Každý máme ve svém okolí někoho, kdo skoro na každém mejdanu přebere, my ho uložíme a on se z toho vyspí. Ale Jarmila měla trochu jiný problém.

Po jedné lahvince pozdního sběru začala řešit všechno možné, tím, proč zdražili dálniční známku a kde zuří válka, počínaje a tím, s kým spala a jak hrozně vypadala jeho manželka, konče. Velice často si vyřizovala dosud nevyřízené účty a Břéťa tomu s oblibou říkal: „Jarmila tropí hlouposti,“ a vždycky prosebně dodával: „Vemte jí někdo, proboha, ten mobil!“ Než Jarmila usnula, měla tuhle mezifázi různé intenzity a záleželo na tom, kde a s kým zrovna byla. Když seděla s námi, začala psát všem svým bývalým milencům, některým, že jsou ubožáci, jiným, že po nich touží, a pokud byli ženatí, tak i jejich manželkám, že jsou chudinky, protože setrvávají v manželství s tímhle vypelichaným kurevníkem. A taky s oblibou psala na fejsbuk a předsedovi vlády a ministryni financí a jednou i bývalému prezidentovi.

Když byla v restauraci nebo na večírku a nebyla zrovna ve víru tance, bývalo to ještě horší. S cizími lidmi se objímala a říkala jim, že bez nich nemůže žít a že je miluje, zatímco s jinými se dokázala v jedné vteřině rozkmotřit pár slovy z jedné vody načisto. Zatímco Jarmila dopíjela druhou láhev pozdního sběru, všichni se povinně museli koukat na fotky jejích tří krásných synů, kteří byli velmi úspěšní doktoři, jeden medicíny a dva práv. V polovině třetí láhve, která už nemusela být bezpodmínečně Rulandské šedé, pozdní sběr, zpravidla konečně usnula a ulevilo se nejen nám, ale i ministryni financí, expartnerům, jejich manželkám a ostatně i lince důvěry, se kterou v těchto vypjatých chvílích ráda a hojně anonymně chatovala.

Když se Jarmila ráno probudila a zaplavila ji vlna výčitek, začala uklízet všechny prázdné láhve a systematicky zametat stopy. Mazala zprávy, které si dotyční ještě nestačili přečíst, a taky statusy na fejsbuku, které mezitím získaly svou výjimečností stovky lajků. Do rána, než příspěvek smazala, se pod ním zpravidla rozjela plamenná diskuze na téma, které rozprskla mezi střízlivý lid, což byla většinou neschopnost vlády, debilita chlapů, vlasy paní ministryně nebo nemožný ohoz pana prezidenta.

Jarmila hulila jednu cigaretu za druhou, ale protože celý život přestávala kouřit, nikdy si nekoupila více než jednu krabičku, tu poslední. Když jsme potom v noci sháněli cigára a prosili taxikáře, aby nám nějaká dovezl, nebo jsme se potáceli pěšky k pumpě, mnohokrát jsme se s Břéťou ptali, proč si nekoupí karton nebo aspoň dvě krabičky. A ona nám vždycky s naprostou samozřejmostí a přesvědčivostí odpověděla, že s kouřením končí, protože jí to nedělá dobře.

Když Jarmila oslavila šedesáté narozeniny, odmítla se na školeních vzdělávat a začala se bavit. Říkala: „Cvičení dělá mistra,“ a taky, že k tomu, aby vyhrávala spory, nepotřebuje nový občanský zákoník, novely ani judikáty, ale že jí stačí zkušenost, dosavadní praxe a instinkt dravce. Jarmila se tak naprosto přirozeně stala naším koučem v oblasti školení a vzdělávání, posuzovatelem toho, kam pojedeme, na jak dlouho a co nám to profesně dá.

Když svému poslednímu milenci, protože dlouho nešel, ulámala všechny páčky v autě a ten jí vrazil facku a z pochopitelných důvodů na ni nadobro zanevřel, ztloustla a začala prohlašovat, že chlap se nehodí ani do řepy ani do zelí, a převzala záštitu i nad našim kulturním životem. Stala se tak i pomyslným kulturním referentem naší advokátní kanceláře s heslem: „Celý váš život je divadlo, tak na něj i čumte!“ A tak jsme chodili a čuměli a postupně přibírali lidi, kteří s námi nějakým způsobem sdíleli náš život, jako třeba Břéťovu manželku, která sice Jarmilu nemá moc ráda, ale v rámci korektních vztahů naší advokátní kanceláře jí stejně nezbývá nic jiného než ji snášet.