Vše temné a nebezpečné

Přeložila Naďa Funioková

ALL THE DANGEROUS THINGS

Copyright © 2023 by Stacy Willingham. All rights reserved.

Translation © Naďa Funioková, 2023

ISBN 978-80-242-9421-6

Obsah

Prolog

První kapitola

Druhá kapitola

Třetí kapitola

Čtvrtá kapitola

Pátá kapitola

Šestá kapitola

Sedmá kapitola

Osmá kapitola

Devátá kapitola

Desátá kapitola

Jedenáctá kapitola

Dvanáctá kapitola

Třináctá kapitola

Čtrnáctá kapitola

Patnáctá kapitola

Šestnáctá kapitola

Sedmnáctá kapitola

Osmnáctá kapitola

Devatenáctá kapitola

Dvacátá kapitola

Dvacátá první kapitola

Dvacátá druhá kapitola

Dvacátá třetí kapitola

Dvacátá čtvrtá kapitola

Dvacátá pátá kapitola

Dvacátá šestá kapitola

Dvacátá sedmá kapitola

Dvacátá osmá kapitola

Dvacátá devátá kapitola

Třicátá kapitola

Třicátá první kapitola

Třicátá druhá kapitola

Třicátá třetí kapitola

Třicátá čtvrtá kapitola

Třicátá pátá kapitola

Třicátá šestá kapitola

Třicátá sedmá kapitola

Třicátá osmá kapitola

Třicátá devátá kapitola

Čtyřicátá kapitola

Čtyřicátá první kapitola

Čtyřicátá druhá kapitola

Čtyřicátá třetí kapitola

Čtyřicátá čtvrtá kapitola

Čtyřicátá pátá kapitola

Čtyřicátá šestá kapitola

Čtyřicátá sedmá kapitola

Čtyřicátá osmá kapitola

Čtyřicátá devátá kapitola

Padesátá kapitola

Padesátá první kapitola

Padesátá druhá kapitola

Padesátá třetí kapitola

Padesátá čtvrtá kapitola

Padesátá pátá kapitola

Padesátá šestá kapitola

Padesátá sedmá kapitola

Padesátá osmá kapitola

Padesátá devátá kapitola

Šedesátá kapitola

Šedesátá první kapitola

Poznámka autorky

Poděkování

Mé velké sestře Mallory

Spánek, ty malé kousky smrti. Jak je nenávidím.

Anonym

Prolog

Dnešek je den třístý šedesátý čtvrtý.

Je to tři sta šedesát čtyři dní, co jsem se naposledy vyspala. Skoro devět tisíc hodin. Pět set dvacet čtyři tisíc minut. Třicet jedna milionů vteřin.

Nebo, pokud na to chcete jít z opačné strany, padesát dva týdnů. Dvanáct měsíců.

Celý rok bez jediné noci odpočinku.

Rok, kdy se potácím životem ve stavu polovědomého snu. Rok, kdy občas otevřu oči a zjistím, že se nacházím v jiné místnosti, v jiné budově, aniž bych si v nejmenším pamatovala, kdy nebo jak jsem se tam dostala.

Rok prášků na spaní a očních kapek a kávy, kterou do sebe liju po litrech. Rok důvěrného seznamování se s nocí.

Celý jeden rok, co jsem přišla o svého Masona, a stále nejsem pravdě o nic blíž.

První kapitola

Teď

„Pět minut, Isabelle.“

Mé zorničky se zavrtávají do koberce. Do místečka, které se ničím konkrétním neodlišuje od zbytku, kromě skutečnosti, že se tam mým očím z jakéhosi důvodu zalíbilo. Okolní prostředí je tím rozplizlejší, oč to místečko – moje místečko – nabývá na ostrosti a zřetelnosti. Takové tunelové vidění.

„Isabelle.“

Přála bych si mít tunelové vidění neustále: být schopná se v daném okamžiku selektivně soustředit vždy jen na jedinou věc. Všechno ostatní aby se proměnilo v pouhé praskání statické elektřiny. V bílý šum.

„Isabelle.“

Lusk, lusk. Před mým obličejem se objeví ruka a zamává. Prsty párkrát lusknou. Zamrkám.

„Země volá Isabelle.“

„Omlouvám se.“ Potřesu hlavou, jako by ten pohyb mohl zapudit mlhu uvnitř, podoben stěračům rozhánějícím dešťové kapky. Ještě párkrát zamrkám a pak se pokusím znovu najít ono místečko, které se ale mezitím ztratilo. Vím, že je pryč nadobro. Rozpustilo se zpátky do koberce, do zapomnění, stejně jako bych si to přála i já. „Jasně, omlouvám se. Pět minut.“

Zvednu ruku s polystyrenovým kelímkem a napiju se kávy – je silná, černá a kelímek lehce zavrže, když přitisknu popraskané rty k jeho okraji. Dřív jsem si každé ráno kafe vychutnávala. Žila jsem pro tu vůni, která se rozlila mou kuchyní, pro teplo hrnku tisknoucího se mi na prsty, prochladlé a zkřehlé z toho, jak jsem stála na verandě za domem a pozorovala východ slunce, zatímco se mi na kůži perlila rosa.

Jenže tím, co jsem skutečně potřebovala, nebyla káva, to už teď vím. Byla to rutina, něco povědomého. Drobná instantní radost, jako ty dehydrované nudle, co zalijete vodou z kohoutku, pak je vrazíte do mikrovlnky a říkáte tomu jídlo. Jenže tohle všechno, radost, rutina, už mě nezajímá. Radost je luxus, který si nemůžu dovolit, no a rutina… Od té jsem dávno upustila.

Teď potřebuju hlavně kofein. Potřebuju se udržet vzhůru.

„Dvě minuty.“

Vzhlédnu k muži stojícímu přede mnou s psací podložkou zapřenou o bok. Přikývnu, hodím do sebe zbytek kávy a poválím hořkou pachuť na jazyku. Je to hnusné, ale na tom nezáleží. Účel splněn. Zalovím rukou v kabelce, vytáhnu lahvičku s očními kapkami – zmírňují zarudnutí – a s precizností odborníka si vymáčknu tři do každého oka. Nejspíš tohle je teď moje rutina. Pak se postavím, uhladím rukama přední díl kalhot a plácnu se dlaněmi o stehna, abych dala najevo, že jsem připravená.

„Kdybyste mě mohla laskavě následovat.“

Pokynem ruky muži naznačím, aby mi ukazoval cestu, a vykročím za ním. Vyjdeme dveřmi do tlumeně osvětlené chodby. Vrčení zářivek ve mně budí představu mručivě ožívajícího elektrického křesla. Pokračujeme k dalším dveřím, a jakmile je otevře, rozezní se lehký potlesk. Protáhnu se kolem muže k okraji pódia a zůstanu stát za černou oponou, která jen částečně zastírá výhled na publikum.

Je jich spousta. Ještě nikdy jsem nevystupovala před takovým množstvím lidí.

Zadívám se na své ruce, v nichž jsem dříve svírala poznámkové kartičky s tužkou poznačenými hlavními body proslovu. Se stručnými heslovitými pokyny, jež mi připomínaly, co mám říct a co si nechat pro sebe. V jakém sledu mám odvyprávět svůj příběh, jako bych se držela precizně a do puntíku sestaveného receptu, v náležité míře okořeněného podrobnostmi. Teď už ale kartičky nepotřebuju. Už jsem to absolvovala mnohokrát.

Navíc ani nemám nic nového, co bych těm lidem mohla sdělit.

„A teď mezi námi přivítáme ženu, kvůli níž jste se tu všichni sešli.“

Z reproduktorů duní hlas muže, který mluví na pódiu tři metry ode mne. Připadá mi, jako by se ozýval všude – přede mnou, za mnou. Kupodivu i ve mně. Někde hluboko v mé hrudi. Obecenstvo znovu zajásá a já si odkašlu a připomenu si, proč jsem vlastně tady.

„Dámy a pánové, vážení návštěvníci TrueCrimeConu, je mi ctí vám představit našeho hlavního hosta… Isabelle Drakeovou!“

Na signál moderátora vyjdu do světel reflektorů a odhodlaně kráčím k němu. Lidé povykují, někteří vstávají a tleskají, nahrávají si mě drobnými upřenými zorničkami svých iPhonů. Obrátím se k publiku, přimhouřím oči a zkoumám jejich siluety. Když se můj zrak trochu přizpůsobí, zamávám jim a slabě se pousměju. Nakonec se zastavím ve středu pódia.

Moderátor mi podá mikrofon a já ho od něj s pokývnutím hlavy převezmu.

„Děkuji.“ Vlastní hlas mi zní jako ozvěna. „Děkuji vám všem, že jste sem tenhle víkend přijeli. Sešli se tu neuvěřitelně skvělí řečníci.“

Publikum znovu spustí jásot a já se na pár vteřin odmlčím, abych si to moře tváří jako obvykle prohlédla. Většinou se jedná o ženy. Vždycky jsou to ženy. Ty starší, které přicházejí v pěti- až desetičlenných skupinách, si užívají každoroční tradici – možnost odtrhnout se od svých životů a povinností a chvíli se utápět ve fantazii. Ty mladší, dvacátnice, působí plaše a trochu stydlivě, jako by je někdo přistihl při sledování porna. Jsou zde ale i muži. Některé sem jejich manželky a přítelkyně dovlekly proti jejich vůli. Pak jsou tu týpci v brýlích s kovovými obroučkami a chmýřím na bradě, jimž z paží nevzhledně trčí lokty jako sukovité větve stromů. Osamělí vlci posedávající v koutě, jejichž pohledy na mně pokaždé ulpí jen na tak dlouhou dobu, aby to člověka stihlo znervóznit, a taky policisté, kteří sledují uličky mezi sedadly a potlačují zívání.

Pak si začnu všímat oblečení.

Jedna dívka má na sobě tričko s nápisem Červené víno a skuTečný zločin, kde je písmeno T graficky upraveno do podoby pistole, další bílou halenku s drobnými rudými tečkami – ty mají zřejmě evokovat kapky krve. Pak zahlédnu ženu v triku, na kterém září nápis Bundy. Dahmer. Gacy. Berkowitz. Vzpomenu si, že jsem ho předtím zahlédla v obchodě se suvenýry. Navlečené na figurínu a propagované stejně, jako se propagují předražená trika kapel v prodejních stanech na koncertech, aby si nadšení fanoušci mohli odvézt něco na památku.

V krku ucítím povědomý nával teplé a palčivé žluči a přinutím se odvrátit zrak.

„Jmenuji se Isabelle Drakeová, a jak jistě všichni víte, před rokem někdo unesl mého syna Masona,“ začnu. „Jeho případ zůstává stále nevyřešený.“

Židle zavržou, ozve se pár odkašlání. Zakřiknutě vyhlížející žena v první řadě má slzy v očích a lehce potřese hlavou. Klidně bych se vsadila, že si tuhle chvíli naplno užívá. Jako by sledovala oblíbený film, bezmyšlenkovitě chřoupala popcorn a zlehka se pohybujícími rty odříkávala každé slovo. Moji přednášku už slyšela, ví, co se stalo. Ví to, ale pořád nemá dost. Stejně jako ti ostatní. Vrahové na tričkách jsou padouši, uniformovaní muži v pozadí hrdinové. Mason je oběť a já… vlastně pořádně nevím, jaká role připadá mně.

Možná osamělé přeživší. Vypravěčky tohoto příběhu.

Druhá kapitola

Usadím se na své sedadlo. U uličky. Obecně dávám přednost místu u okna, abych se mohla o něco opřít a zavřít oči. Ne vyloženě usnout, ale na moment si zdřímnout. Mikrospánek, říká tomu doktor. Každý z nás to někdy viděl, hlavně v letadle: cukající víčka, poskakující hlava. Dvě až dvacet vteřin bezvědomí, než se vám krk s neuvěřitelnou razancí, připomínající zacvaknutí hlavně brokovnice připravené k výstřelu, zase narovná.

Podívám se na sedadlo po své pravici: prázdné. Doufám, že to tak i zůstane. Startujeme za dvacet minut, odletová brána už se bude zavírat. A jakmile k tomu dojde, můžu si přesednout. Zavřít oči.

Pokusit se, jak se o to snažím celý poslední rok, konečně si trochu odpočinout.

„Promiňte.“

Nadskočím a vzhlédnu k letušce stojící vedle mne. S nespokojeným výrazem v obličeji poklepává o mé sedadlo.

„Musím vás požádat, abyste opěradlo svého sedadla zvedla do vzpřímené pozice a zajistila ho.“

Skloním hlavu a stisknu malé stříbrné tlačítko na opěrce. Cítím, jak sedadlo tlačí má záda do předklonu, tělo nabírá ostrý úhel a žaludek se městná do sebe. Letuška pomalu vykročí dál uličkou a cestou zavírá dvířka přihrádek nad našimi hlavami, a tak k ní natáhnu ruku, abych ji zastavila.

„Mohla bych vás poprosit o trochu minerálky?“

„Nápoje začneme roznášet, hned jak odstartujeme.“

„Prosím,“ dodám a pevně sevřu její ruku, protože se chystá znovu vykročit. „Kdyby vás to moc neobtěžovalo… Celý den jsem mluvila.“

Sáhnu si na krk, abych svá slova zdůraznila, a letuška se rozhlédne uličkou po ostatních pasažérech, kteří se kroutí v nepohodlných pozicích, upravují si sedadlové pásy a hledají v batůžcích sluchátka.

„Dobrá,“ řekne nakonec a přísně stiskne rty. „Chvilku vydržte.“

Usměju se, přikývnu, opřu se zpátky do sedadla a začnu si prohlížet ostatní pasažéry, s nimiž budu během následujících čtyř hodin letu z Los Angeles do Atlanty sdílet cirkulovaný vzduch. Hrávám takovou hru, snažím se uhodnout, co je sem přivedlo. Jaké životní okolnosti zapříčinily, že se ocitli právě v tuto chvíli právě v této skupině navzájem si cizích lidí. Hádám, čím se živí a jaké jsou jejich plány.

Jedou někam, nebo se naopak vracejí domů?

Napřed mou pozornost upoutá osaměle sedící chlapec, jehož uši spolkla obří sluchátka. V duchu si představuju, že se jeho rodiče rozvedli a jeden víkend v měsíci si ho vždy posílají přes celou zemi jako náklad. Do hlavy se mi vkrade myšlenka, jak by v tomhle věku asi vypadal Mason – jestli by jeho po otci zděděné zelené oči taky nabraly ještě intenzivnější odstín, takže by vypadaly jako dva třpytící se smaragdy, nebo jestli by jeho dětsky hladká tvář získala stejnou olivovou barvu, jíž se vyznačuje moje pleť, přirozené opálení, aniž byste vůbec museli vyjít na slunce.

Ztěžka polknu a přinutím se odvrátit hlavu. Natočím tělo doleva a rozhlížím se po dalších cestujících. Jsou tady starší muži zahledění do notebooků a ženy s knihami v rukou. Teenageři přisátí na mobilech, zaboření hluboko do sedadel a šťouchající vystouplými koleny do opěradel před sebou. Někteří lidé cestují na svatbu či na pohřeb, jiní jsou na pracovní cestě nebo tajné výpravě, zaplacené v hotovosti. A část z nich má svá tajemství. Vlastně je mají všichni. Některá jsou však skutečná, špinavá. Hluboká, temná, pokoutná tajemství, která se skrývají těsně pod kůží, putují jim žilami a šíří se tělem jako choroba.

Rozdělit se, namnožit a znovu rozdělit.

Přemítám, kdo z těch lidí je asi nositelem právě takovýchto tajemství, jež jim proniknou do všech orgánů a začnou je rozkládat. Tajemství, která je zaživa užírají zevnitř.

Nikoho z pasažérů by jistě ani nenapadlo, jak jsem strávila dnešní den já: že jsem líčila nejbolestivější okamžiky svého života pro pobavení cizích lidí. Teď už mám svůj předem připravený proslov. Precizně sestavenou řeč, již odříkávám s naprostou apatií. Používám slovní obraty, o kterých vím, že by se dobře vyjímaly na stránkách novin, pokud by je někdo vytrhl z mých úst a otiskl, i umělé odmlky, když chci, aby lidé měli čas některou myšlenku vstřebat. Pokud při líčení obzvlášť napjaté scény vycítím potřebu odlehčení, přeruším ho láskyplnou vzpomínkou na Masona. Třeba v okamžiku, kdy se chystám ponořit do bezprostředního popisu jeho zmizení – jak jsem v jeho pokoji objevila otevřené okno, jímž dovnitř proudil vlahý, vlhký větřík, který roztančil drobný kolotoč s malými plyšovými dinosaury umístěný nad postýlkou – zarazím se, ztěžka polknu a začnu vyprávět historku o tom, jak se Mason učil mluvit. Namísto tyranosaurus vyslovoval „tyranospálus“, a tak pokaždé když ukázal na malou postavičku nad postýlkou, začal můj manžel hlasitě předstírat chrápání. Chlapeček z toho dostával záchvaty smíchu, až nakonec samou únavou usnul. V tu chvíli se posluchači začnou usmívat, někdy dokonce smát. Jejich ramena se viditelně uvolní, těla se svezou do židlí, ozve se kolektivní vydechnutí. Protože tak to s lidmi zkrátka je, jak jsem zjistila už dávno: nechtějí, aby se jim dostalo nepříjemných pocitů příliš. Ve skutečnosti netouží prožívat, čím jsem si prošla já, do úplně každého ohavného detailu. Chtějí pouze ochutnávku. Jen porci dostatečně velikou, aby ukojila jejich zvědavost – pokud by však předložená krmě byla moc hořká, moc slaná nebo moc realistická, nespokojeně by mlaskli a odešli nenasycení.

A to my si nepřejeme.

Pravda je taková, že lidé milují násilí – ovšem pouze na dálku. Každý, kdo tvrdí opak, si to buď nedokáže přiznat, nebo něco skrývá.

„Vaše minerálka.“

Přede mnou se objeví natažená ruka letušky, která svírá kelímek s čirou tekutinou. Drobné bublinky stoupají k hladině a se spokojeným zasyčením pukají.

„Díky.“ Vezmu si od ní kelímek a položím si ho do klína.

„Stolek musíte zatím nechat zdvižený,“ dodá. „Za chvíli už ale budeme ve vzduchu.“

Usměju se a maličko upiju, abych dala najevo, že rozumím. Jen co žena zase zmizí, sehnu se a začnu se přehrabovat v kabelce, dokud nenajdu malou lahvičku, úhledně uloženou v postranní kapse. Zrovna se snažím diskrétně odšroubovat víčko, když najednou vycítím, že těsně vedle mě někdo stojí.

„Tak jsem tady.“

Prudce narovnám krk a zpola očekávám, že uvidím někoho, koho znám. Hlas nade mnou zní matně povědomě, jako by patřil letmému známému, když ale vzhlédnu k muži postávajícímu v uličce, spatřím cizího člověka s nákupní taškou TrueCrimeConu přehozenou přes rameno, zatímco druhou rukou ukazuje na sedadlo vedle mě.

Na sedadlo u okna.

Jakmile si všimne lahvičky v mé ruce, usměje se. „Nikomu to nepovím.“

„Díky,“ řeknu a postavím se, abych ho nechala projít.

Snažím se nedat výrazem obličeje najevo rozmrzelost při vyhlídce na to, že budu během letu muset sedět vedle účastníka své přednášky – mé pocity vůči fanouškům jsou popravdě řečeno složité. Nemám je ráda, jenže je potřebuju. Jsou nezbytným zlem: jejich oči, jejich uši. Jejich absolutní soustředění. Protože i když zbytek světa zapomene, oni si budou pamatovat. Neustále pročítají každý dostupný článek k tématu, probírají své teorie na fórech amatérských detektivů, jako by můj život nebyl ničím víc než zábavným rébusem, který je třeba rozlousknout. Po večerech se choulí na svých gaučích se sklenkou merlotu, ztraceni v uklidňujícím drmolení zpravodajského magazínu Dateline. Snaží se do toho případu vžít, aniž by ho museli prožívat na vlastní kůži. Proto se pořádají akce jako TrueCrimeCon. Proto lidé utrácejí stovky dolarů za letenky a hotelové pokoje a vstupenky: protože je to bezpečný prostor, kde se mohou pár dní vyhřívat v krvavé záři násilí, využívat vraždu jiného člověka pro vlastní zábavu.

Co ale nechápou, co si nikdy nepřipustí, je fakt, že se jednoho dne mohou probudit a zjistit, že se násilí vykradlo skrz obrazovku televize a zachytilo se svými jedovatými kusadly v jejich domech, v jejich životech, jako parazit. Zavrtalo se hluboko do kůže a pohodlně se tam uvelebilo. Saje krev z jejich těl, která nazývá svým domovem.

Lidi nikdy nenapadne, že by se to mohlo stát i jim.

Muž se kolem mne protáhne, usadí se a tašku odloží pod sedadlo před sebou. Když se vrátím na místo, pokračuju tam, kde jsem skončila: ozve se tiché lupnutí uvolňujícího se víčka, zažblunkání vodky v minerálce. Zamíchám obsah kelímku prstem a dlouze se napiju.

„Byl jsem na vaší přednášce.“

Vycítím, že na mě můj soused hledí. Snažím se ho ignorovat, zavřu oči a složím hlavu na opěrku. Čekám, až mi po vodce víčka ztěžknou natolik, aby zůstala chvíli zavřená.

„Je mi to moc líto,“ dodá.

„Díky,“ řeknu, aniž bych otevřela oči. I když nejsem schopná opravdu usnout, můžu to alespoň předstírat.

„Vy jste ale byla fakt dobrá,“ pokračuje. Cítím na tváři jeho dech, vonící po mentolové žvýkačce zaklíněné mezi stoličkami. „Myslím, jak jste ten příběh vylíčila.“

„To není příběh,“ namítnu. „Je to můj život.“

Na chvíli zmlkne, z čehož usoudím, že se mi podařilo dosáhnout kýženého cíle. Obvykle se snažím nepřivádět lidi do rozpaků – snažím se být velkorysá, hrát roli truchlící matky. Potřásám si s nimi rukama a pokyvuju hlavou, na rtech strojený vděčný úsměv, který z nich smáznu jako rtěnku ve vteřině, kdy se jim ztratím z očí. Teď ale nejsem na sjezdu fanoušků skutečných zločinů. Ten skončil, mám to za sebou. Vracím se domů. Už se o tom nechci bavit.

Interkom nad našimi hlavami ožije praskající ozvěnou.

„Upozornění palubnímu personálu, před odletem zajistěte a zkontrolujte dveře.“

„Jmenuju se Waylon,“ představí se muž. Vycítím, že ke mně natáhl ruku. „Waylon Spencer. Mám podcast –“

Otevřu oči a otočím se k němu. Mělo mě to napadnout. Proto ten podvědomý hlas. Přiléhavý pulovr s výstřihem do véčka a upnuté tmavé džíny. Hladké vlasy vyholené na krku do špice. Nevypadá jako typický návštěvník mých přednášek. Nezajímá se o vraždy pro zábavu, dělá to kvůli byznysu.

Vlastně nevím, co je horší.

„Waylon,“ zopakuju. Přejedu pohledem od jeho natažené ruky k vyčkávavému výrazu v obličeji. Pak zakroutím krkem a znovu zavřu oči. „Nechci být hrubá, Waylone, ale nemám zájem.“

„Ten podcast začíná být čím dál populárnější,“ nevzdává se. „V App Storu je na páté příčce.“

„Blahopřeju.“

„Dokonce se nám podařilo vyřešit jeden pomníček.“

Nevím, jestli za to může náhlý pohyb letadla – lehké škubnutí, které mi zacloumá žaludkem a končetiny zatlačí hluboko do sedadla, když se rachotivě rozjedeme po ranveji a ta obří kovová krabice, v níž jsme všichni uvězněni, nabírá rychlost, až mi z toho natékají ušní bubínky –, nebo jestli jsou za tím jeho slova, ale najednou se mne zmocní neklid.

Zhluboka se nadechnu a zaryju nehty do opěrky.

„Býváte z létání nervózní?“

„Mohl byste toho nechat?“ vyštěknu a prudce k němu otočím hlavu. Povytáhne obočí, moje nečekaná hrubost ho překvapila.

„Omlouvám se.“ Je na něm jasně patrné zahanbení. „Jenom jsem chtěl – napadlo mě, že by to pro vás mohlo být zajímavé. Odvyprávět ten příběh, svůj příběh, v mém pořadu.“

„Díky.“ Tentokrát se pokusím zmírnit tón. Těla nás obou se nakloní dozadu, protože letadlo začíná stoupat, a podlaha pod našima nohama se divoce otřásá. „Ale nechám si to ujít.“

„Tak dobře,“ řekne, zaloví v kapse a vytáhne vybledlou koženou náprsní tašku. Vyndá z ní vizitku a zlehka mi ji položí na koleno. „Kdybyste změnila názor.“

Znovu zavřu oči a jeho navštívenku nechám ležet bez povšimnutí. Už jsme ve vzduchu, protínáme mračna nabobtnalá vodou. Skrz zpola zataženou žaluzii si dovnitř občas najde cestu kužel slunečního světla a jeho jas se mi opře přímo do očí.

„Prostě jsem myslel, že to je ten důvod, proč to děláte,“ dodá muž měkce. Snažím se ho ignorovat, ale nakonec zvítězí zvědavost. Nedokážu ji potlačit.

„Dělám co?“

„No, víte, ty svoje přednášky. Určitě to není snadné, prožívat ty chvíle pořád znovu a znovu. Jenže musíte, pokud chcete ten případ udržet při životě. Pokud chcete, aby byl někdy vyřešen.“

Stisknu víčka pevněji a soustředím se na síť drobounkých, rudě zářících žilek patrných na jejich spodní straně.

„Kdybyste šla do toho podcastu, nemusela byste promlouvat k takové spoustě lidí. Aspoň ne přímo. Mluvila byste jen se mnou.“

Polknu a zlehka pokývnu hlavou na znamení, že sice slyším, ale své rozhodnutí v tomto rozhovoru nepokračovat nezměním.

„Každopádně, ještě si to promyslete,“ dodá a posune opěradlo sedadla dozadu.

Zaslechnu povrzávání jeho džínů, jak hledá pohodlnou pozici, a vím, že se mu během pár minut podaří docela snadno to, čeho já jsem rok nebyla schopná. Pootevřu oko a kouknu se po něm. Zastrčil si do uší bezdrátová sluchátka a vytrvalé dunění basů dosahuje takových decibelů, že ho slyším i já. Pak už jen pozoruju, jak jeho tělo prochází obvyklou předvídatelnou proměnou, která je však mně naprosto cizí: oddychování začne být hlubší, pravidelnější, prsty v klíně sebou občas zacukají, brada mu spadne jako rozvrzaná dvířka od kredence, v koutku rtů se zachvívá kapka slin. O pět minut později z jeho hrdla zaznívá lehké pochrupování a já ucítím zaštípnutí v čelisti, jak zatínám zuby.

Pak zase zavřu oči a na prchavý okamžik si zkusím představit, jaké to asi je.

Třetí kapitola

Strčím klíč do zámku vchodových dveří a otočím jím.

Jsou skoro dvě hodiny ráno a cestu z letiště domů mám rozmazanou. Připomíná mi to ty fotky pořizované dlouhou expozicí, které zachycují pospíchající cestující na nádraží, za nimiž se táhnou barevné šmouhy. Po přistání na letišti Hartsfield-Jackson jsem si Waylonovu navštívenku zastrčila do peněženky, posbírala svoje věci a rychle se protáhla k východu, aniž bych se obtěžovala říct mu sbohem. Spěšně jsem se přesunula k odletové bráně, přestoupila do druhého letadla a absolvovala další pětačtyřicetiminutový let na mezinárodní letiště Savan-nah/Hilton Head s pohledem zavrtaným do sedadla před sebou. Jen matně si pamatuju, jak jsem se propotácela výdejem zavazadel a před letištní budovou mávla na taxi. Příštích čtyřicet minut jsem se nechávala ukolébat do jakéhosi transu, než mě vůz vysadil na příjezdové cestě před mým domem a já doškobrtala po schodech ke dveřím.

Sotva se klíč pootočí, zaslechnu kňučení svého psa. Vím dobře, kde ho najdu: bude sedět hned za dveřmi a usilovně máchat ocáskem po dřevěné podlaze, jako by to bylo péřové oprašovátko. Roscoe po mně vždycky rád chňapal, už když byl štěně. Závidím mu schopnost uchovat si rysy, které ho činí sebou samým, neměnit se.

Zato já, když se občas kouknu do zrcadla, se teď vůbec nepoznávám. Ani nevím, kdo jsem.

„No ahoj,“ zašeptám a podrbu ho za ušima. „Chyběl jsi mi.“

Odkudsi z hloubi Roscoeova hrdla vyrazí tlumené zamručení a na noze mě zaškrábou jeho drápky. Když jsem pryč, stará se mi o něj sousedka: postarší žena, která mě, myslím, lituje – buď to, nebo opravdu potřebuje těch dvacet dolarů denně, co jí nechávám na kuchyňské lince. Pustí ho ven, naplní misku. Nechává mi lístky s detailním vylíčením toho, kolikrát se byl vyvenčit a kdy a co snědl. Takže necítím výčitky svědomí, když ho opouštím, protože ona mu popravdě řečeno věnuje větší péči než já.

Odhodím kabelku na linku a prolistuju poštu, kterou sousedka srovnala na hromádku, většinou letáky a účty. A pak se mi najednou stáhne hrdlo. Zvednu obálku nadepsanou povědomým rukopisem, s adresou mých rodičů v levém horním rohu, otočím ji, zastrčím palec do mezery pod chlopní a roztrhnu ji. Vyndám z ní malé přáníčko s květinami na přední straně a přitom vypadne šek, který se třepotavě snese na podlahu.

Přáníčko odložím na linku a pomalu vydechnu. Nedokážu se přinutit, abych ten šek zvedla a zjistila, na jakou částku je vypsaný. Přinejmenším ne hned.

„Chceš jít na procházku?“ zeptám se namísto toho Roscoea. Zatočí se dokolečka, což je nepopiratelně vyjádřené ano, a já cítím, jak se mi rty roztahují v úsměvu. Tohle je na zvířatech krásné – dokážou se přizpůsobit.

Od chvíle, kdy jsem se proměnila v nočního tvora, stal se jím i Roscoe.

Vybaví se mi naše první sezení s doktorem Harrisem před devíti měsíci. První z mnoha. Své oči jsem vidět nemohla, ale cítila jsem je. Ten tlak, to pálení. Věděla jsem, že jsou podlité krví, že se drobné žilky, jež by měly být neviditelné, rozvětvují na bělmu jako pavučinka a připomínají zakrvácené a rozpraskané čelní sklo auta po havárii. Totálně zničené, neopravitelné. Mohla jsem mrkat, jak jsem chtěla, stejně se to nezlepšilo. Skoro jako bych měla víčka ze smirkového papíru, který s každým dalším pohybem odírá zorničku.

„Kdy jste naposledy prospala celou noc bez přerušení?“ zeptal se mě. „Vzpomínáte si?“

Jistěže ano. Jistěže si vzpomínám. Budu si to datum pamatovat po zbytek svého života, ačkoli jsem se ho opravdu usilovně snažila vytěsnit z mysli. Ačkoli jsem se ho vší silou vůle pokoušela vymazat ze světa, ačkoli jsem zoufale toužila předstírat sama sobě, že to byla jen obyčejná noční můra. Děsivá, příšerná noční můra, z níž se ale už každou minutou probudím. Každou vteřinou.

„Neděle šestého března.“

„To je dlouho,“ poznamenal a nahlédl do poznámek na psací podložce na svém stole. „Tři měsíce.“

Přikývla jsem. Postupně jsem si začala všímat, jak při nekončící bdělosti i zdánlivé drobnosti narůstaly do obrovských rozměrů. Nabíraly na hlasitosti, daly se hůře ignorovat. Tikání hodin v koutě bylo ohlušující, připomínalo dlouhý nehet pravidelně poklepávající o sklo. Prach ve vzduchu byl nezvykle viditelný, drobná smítka zvolna proplouvala mým zorným polem, jako by si někdo pohrál s nastavením mého zraku, zdeformoval všechno do zpomaleného pohybu s vysokým rozlišením. Ve vzduchu jsem cítila zbytky doktorova oběda, pachové částečky tuňáka z konzervy pronikaly jeho kanceláří do mých nozder, až se mi ze slaného rybího odéru stahoval jícen.

„Stalo se té noci něco mimořádného?“

Prý něco mimořádného.

Dokud jsem se následujícího rána nevzbudila, nebylo na té noci mimořádného nic. Vlastně byla až zoufale obyčejná. Vzpomínám si, že jsem se převlékla do oblíbeného pyžama, stáhla si čelenkou vlasy dozadu a setřela z pleti make-up. A pak jsem pochopitelně uložila Masona. Přečetla jsem mu pohádku a přitom jsem se ho jako vždy snažila ukolébat ke spánku. Ani za nic si však nedokážu vzpomenout, co za pohádku to vlastně bylo. Vybavuje se mi, jak jsem o pár dní později, poté, co ze dveří odstranili žlutou policejní pásku, stála v jeho pokojíčku a měla jsem pocit, že se místnost tichem, jež v ní panovalo, rozšířila do trojnásobné velikosti. Hleděla jsem na poličku s jeho knížkami – Dobrou noc, měsíčku a Tuze hladová housenka a Tam, kde žijí divočiny – a zoufale se snažila vzpomenout si, která to byla. Jak zněla poslední slova, jež ode mne můj syn slyšel.

Jenže se mi to nepodařilo. Nedokázala jsem si vzpomenout. Tak hrozně obyčejný večer to byl.

„Tu noc unesli našeho syna z jeho pokoje,“ vložil se do hovoru Ben a položil mi ruku na koleno. Překvapeně jsem se po svém manželovi ohlédla, protože jsem si teprve v tu chvíli uvědomila, že je tam taky. „Zatímco jsme spali.“

Což doktor Harris pochopitelně musel vědět. Celý stát Georgia to věděl – vlastně celá země. Sklopil hlavu, jak to podle všeho dělá většina lidí, když si uvědomí svoji chybu a netuší, co by měli říct. Krk se mu zlomil jako zaklapnuté víko. Konverzace se přerušila.

„Ale Izzy měla vždycky… problémy se spánkem,“ pokračoval Ben. Najednou jsem si připadala, jako bych byla po škole. „Ještě předtím, než se objevila ta insomnie. I když vlastně přesně opačné problémy.“

Doktor Harris se na mě zadíval a chvíli studoval můj obličej, jako bych představovala nějakou hádanku, kterou musí rozlousknout.

„Zhruba padesát procent případů spánkových poruch souvisí s úzkostmi, depresemi, psychosociálními obtížemi nebo chorobou, takže je to vzhledem k tomu, čím jste si prošli, logické,“ řekl a cvakl propiskou. „Insomnie není v tomto ohledu žádnou výjimkou.“

Vzpomínám si, že jsem se dívala z okna, slunce tehdy stálo vysoko na obloze. Víčka mi připadala s každou další vteřinou těžší, mozek zakalenější, jako by ho halila mlžná přikrývka. Neustálé cvakání propisky v mých uších sílilo jako tikající časovaná bomba, která má každou chvíli vybuchnout.

„Provedeme pár testů,“ prohlásil doktor Harris nakonec. „Možná vám nasadíme léky. Nebude trvat dlouho a vrátíte se zpátky do normálu.“

Když se na chodbě natahuju po Roscoeově vodítku, zahlédnu v zrcadle svůj odraz a škubnu sebou. Je to automatická reakce, jako když ucuknete prsty od horké plotny. Vím, že bych na sebe neměla být tak přísná. Hodně jsem si toho prožila. Jenže nedostatek spánku se v mém obličeji odráží tak zřetelně, že už se to nedá dost dobře přehlédnout. Jako bych během těch měsíců zestárla o celá léta. Pod apatickýma, unavenýma očima mi ztěžka visí pytle, které tam dřív nebyly. Úzké proužky kůže pod slznými kanálky změnily barvu z teple olivové na tmavě fialovou, takže připomínají mramorovanou modřinu, zatímco zbytek obličeje nabral našedlý tón jako kuře, co zůstalo příliš dlouho v lednici. Za těch dvanáct měsíců jsem zhubla deset kilo, což se na pohled nezdá zas až tak moc, jenže když jste od přírody vysocí a hubení, je to znát. Je to znát na mých tvářích, na krku. Na mých bocích – nebo přesněji na jejich absenci. Vlasy, dříve sytě hnědé a lesklé, jako by taky pozvolna odumíraly, roztřepené konečky připomínají naštípnutý strom, do nějž udeřil blesk. Barva je den ode dne matnější.

Přinutím se odtrhnout oči od zrcadla, připevním Roscoeovi vodítko k obojku a vyjdu zase ven. Chladný noční vzduch mě zaštípe do rukou. Zamknu za námi dveře, zahnu doprava a vydáme se na naši obvyklou procházku.

Isle of Hope je v podstatě jen takový pomenší plácek, měří sotva pět kilometrů čtverečních. Už jsem ho celý prošla stokrát, vryla jsem si do paměti, jak se řeka Skidaway plazí podél jeho východní strany jako ploskolebec, hladká a lesklá. Obří klenbu, kterou nad ulicí Bluff Drive vytvářejí duby, jejichž větve se postupem času zkroutily a teď připomínají propletené artritické prsty. Je neskutečné, jak naprosto se dokáže nějaké místo změnit za tmy: silnice, na nichž jste prožili celý svůj dospělý život, vypadají jinak, jako byste místo po hladkém chodníku kráčeli vstříc samotné kalné řece. Najednou si začnete všímat stožárů veřejného osvětlení, které jste do té doby ignorovali. Jejich pohasínání a opětovné rozsvěcení, když je míjíte, představuje jediný způsob, jak poměřit vzdálenost či hloubku. Stíny nabírají tvary, vaše oko zachytí každý drobný pohyb, třeba tanec suchého listí na zemi nebo nohy fantasmagorických dětí odstrkující prázdnou houpačku za doprovodu povrzávání řetězů v lehkém větru. Okna jsou temná, závěsy zatažené. Zkouším si představit, jak vypadá život v každém z těch domů, které míjím – lehké zavrtění spícího dítěte, zatímco noční světlo vrhá na zdi přízračné stíny. Manžele ležící spolu v posteli, tisknoucí se kůží na kůži, s těly pevně propletenými pod peřinou – nebo naopak odsunutí co nejdále od sebe, oddělení neviditelnou studenou linií táhnoucí se středem.

Pokud jde o mne, znám důvěrně obojí.

A pak jsou tu noční tvorové. Dýchající bytosti jako já sama, které se vykradly ze svých skrýší a ožívají v nepřítomnosti druhých. Mývalové přebíhající mezi stíny a přehrabující se v odpadcích. Sova houkající v dálce nebo hadi, kteří se vyplazili ze stinných míst a nechávají po sobě jen vlastní seschlou kůži. Křik cvrčků, cikád a další neviditelné havěti, jež s nezlomným odhodláním pulzuje v trávě jako krev pumpovaná do žil.

Když se přiblížím k močálu na okraji naší čtvrti, zastavím se a zadívám se na inkoustově černou vodu, kterou slyším pleskat o břeh. Narodila jsem se v Beaufortu, jen něco málo přes hodinu cesty odsud. Celý život jsem strávila u vody, naučila jsem se plavat s drobnými rybkami lechtajícími mě na chodidlech a za zvukového doprovodu krevet klouzajících po hladině při nízkém přílivu. Vázala jsem kuřecí pařáty na provázek a celé hodiny je nechávala pohupovat ve vlnách, trpělivě jsem čekala, až na opačném konci provázku ucítím povědomé škubání života, a pozorovala, jak si nespočet živočichů prohlodává cestu k vlastnímu skonu: odpudivá zábava, kterou jsem nechápala ani tehdy.

Jak tak vdechuji pachy močálu, obzvlášť jeden mne ve vzpomínkách přenáší zpátky do minulosti. Zpátky domů. Ke vzduchu tak prosycenému solí, že byl hustý jako podmáslí. K povědomému hnilobnému pachu bahna připomínajícímu odumírající zub. Protože o nic víc tady vlastně nejde, je to pach rozkladu, tekutého polibku života a smrti.

Miliony živých tvorů v tom bahně umírají a miliony dalších ho nazývají domovem.

Zatímco hledím do dálky, má ruka se instinktivně zvedne a dotkne se kousku jemné kůže za uchem. Místečka, k němuž mne to táhne pokaždé, když se zaseknu ve vzpomínkách. Když se zaseknu u tamté vzpomínky. Snažím se ignorovat svírání žaludku, pocit, že někdo vnořil ruku mezi mé vnitřnosti, pevně je stiskl a odmítá se pustit.

Zadívám se na Roscoea, stojícího těsně u kraje vody. I on kouká před sebe, s pohledem soustředěně upřeným na něco v dálce.

„Tak pojď,“ řeknu a zatáhnu za vodítko. „Jdeme domů.“

Vrátíme se zpátky, a když zavřu vchodové dveře, zamknu a naplním Roscoeovi misku vodou, jdu se podívat, co zbylo v lednici. Nakonec vytáhnu plastovou dózu se špagetami, otevřu víko a přičichnu k nim. S plesknutím vyklopím vlhké těstoviny, stále slepené v obdélníkovém tvaru, do misky a vrazím je do mikrovlnky. Zatímco se má večeře otáčí, koukám na hodiny. Na ta malá digitální čísla zářící ve tmě.

3.14.

Jakmile mikrovlnka zapípá, vytáhnu misku a odnesu ji k jídelnímu stolu. Odstrčím všechny ty papíry, složky a lístky ze samolepicích bločků, na které si v nočních hodinách zapisuju vyschlými propiskami nápady. Židle zaskřípe, když ji odtáhnu, a Roscoe se ke mně na ten zvukový povel přiloudá a uloží se u mých nohou, zatímco namotávám těstoviny na vidličku.

Pak se zadívám na zeď naproti sobě a z toho pohledu mi zamravenčí po těle.

Hledím do usměvavých očí svých sousedů na fotkách, které jsem vystříhala z církevních adresářů a školních ročenek. Ke každé je připíchnutý papír s jejich výpovědí, alibi, koníčky a rozpisem, co toho dne dělali. Snažím se analyzovat ty mrtvé oči, obličeje cizinců, jejichž snímky jsem vytrhala z policejních oběžníků nebo novinových článků a jež teď zdobí zeď mé jídelny jako koláž vytvořená nějakou středoškolačkou – je to posedlost, kterou nedokážu zkrotit. A tak na ně prostě jen zírám a přemýšlím. Snažím se skrz papír nahlédnout do jejich mysli, vyčíst, co se jim honí hlavou. Protože stejně jako tomu bylo u těch lidí v letadle, i oni mají svá tajemství.

A někdo, někde, zná pravdu.

Čtvrtá kapitola

Tehdy

Proberu se s prudkým škubnutím. Je to takové to panické probuzení, vyvolané zabouchnutím dveří nebo rozbitím skla: ne pozvolné vynoření, ale prudké vytržení ze spánku. Hned vím, že nejsem sama. Tiskne se na mě další tělo, teplé a trochu vlhké, jako orosený kotel. Na krku cítím horké závany vydechovaného vzduchu.

Zavrtím se, rychle zamžourám a přede mnou se vynoří dvě velké oči.

„Udělala jsi to zas.“

Protřu si víčka hřbety rukou a zadívám se na svou sestru, jejíž zacuchané vlasy připomínají nitky roztopeného karamelu. Palec má zlehka zastrčený mezi rty a vyčkávavě na mě kouká. Snažím se vybavit si, v kterou noční hodinu přišla do pokoje, zvedla moji zmrtvělou paži, zavrtala své drobné tělíčko po mém boku a tu ruku si položila přes břicho jako bezpečnostní pás.

Snažím se vzpomenout si, ale nejde mi to.

„Promiň,“ řeknu.

„Pokaždé mě tím vyděsíš.“

„Nemusíš se bát.“ Navlhčím si prsty, natáhnu ruku k její hlavě a pokusím se uhladit jeden obzvlášť zacuchaný uzel, jako když kočka olizuje novorozené mládě. „Je to jenom náměsíčnost.“

„Jo, ale mně se to nelíbí.“

„S tím já nic nenadělám,“ vyštěknu. Na kratičký moment mě přemůže zlost. Vždycky bývám po ránu trochu podrážděná, chvíli trvá, než se můj mozek přinutí probrat a začít pracovat. Pak si ale uvědomím, že vina není ani na její straně. Vždyť je jí teprve šest.

Silou vůle srovnám dýchání.

„Co jsem dělala?“

„Jenom jsi tam stála,“ řekne. Hlavu tiskne na polštář, deformuje jí to obličej. „Oči jsi měla otevřené.“

Překulím se na záda a zadívám se do stropu. Pohledem sleduju prasklinu, která začíná u základny lustru a větví se do drobných přítoků, jež se klikatí cementem a sbíhají se v rozích. Vzájemný propletenec žilek. Vždycky, co si pamatuju, jsem byla velký spáč. Jakmile se má hlava dotkne polštáře, upadnu do spánku tak hlubokého, že mě nic nedokáže probudit. Nic. Před pár měsíci jsem prospala požární hlásič kvílející přímo za dveřmi mého pokoje. Když jsem se konečně probrala, stála jsem venku v noční košili a ve vzduchu se vznášel štiplavý kouř. Cítila jsem, jak se mé bosé nohy lepí na orosenou trávu, a otcovu ruku, která v té tmě tiskla moji. Zřejmě jsme ven vyšli spolu, s prsty pevně zaklesnutými do sebe. Třicet minut jsem tam stála bez hnutí a zpříma jako sloup, a aniž bych v nejmenším vnímala okolí, pozorovala jsem, jak požárníci hasí plameny, jež pohltily naši kuchyni a olizovaly zdi.

„Kde jsem byla?“ zeptám se.

„U mě v pokoji,“ odpoví Margaret, která stále těká zorničkami po mém obličeji. „Vzbudila jsi mě.“

Po krku mi přejede horký záchvěv studu při pomyšlení, že moje malá sestřička cítila, jak ji někdo pozoruje ve spánku. Že když otevřela oči, párkrát zamžourala a její zrak se konečně přizpůsobil tmě, spatřila mě tam bez hnutí stát.

„Zkusila jsi mě probudit?“

„Ne. Máma říkala, abych to nedělala. Že je to nebezpečné.“

„Není to nebezpečné. To jsou jenom babské povídačky.“

Margaret se zavrtá hlouběji pod mou peřinu a já si to usilovně zkouším představit: Moje oči se znenadání otevřou a mrtvě zírají před sebe. Tělo se strnule posadí, natočí se do boku a hubené nohy se přehoupnou přes okraj matrace. Chvíli tam jen tak visí a vykopávají, jako bych seděla na kraji mola s palci v močálu, slepá vůči životu, který se skrývá těsně pod hladinou. Pak se postavím na hebký plyšový koberec, přejdu pokojem ke dveřím, otevřu je a kradu se chodbou.

Snažím se si to představit, ale nejde mi to.

„Co jsi dělala?“

„Prostě jsem tam jenom ležela a čekala, až odejdeš,“ řekne. „Potom jsem šla za tebou do tvého pokoje.“

„Proč sis vlezla ke mně do postele?“

„Nevím.“ Pokrčí rameny. „Nemohla jsem spát. Dělám to, když se bojím.“

Zadívám se na svou sestřičku, přitisknu dlaň na její tvář a usměju se. Margaret, můj malý stín. Chodí za mnou všude. Pokaždé ke mně přiběhne, když dostane strach – a to zjevně dokonce i tehdy, když ji vyděsím já.

„Jak dlouho to ještě budeš dělat?“ zeptá se.

„To nevím,“ odpovím s povzdechem. A je to pravda. Nevím. Netuším, jak často se mi to stává, ale soudě podle toho, kolikrát jsem se za posledních pár měsíců probudila na divných místech, bych řekla, že ne zrovna zřídkakdy. Jednou jsem se probrala vestoje, ve strnulém postoji, v obývacím pokoji před ztichlou, modře zářící televizní obrazovkou. Nebo jsem seděla potmě u kuchyňského stolu nad miskou cereálií. Já a moje bílá noční košile, zářící v měsíčním světle, jsme strašily na chodbách jako duch ztracené, všemi opuštěné dívky. Doktor tvrdí, že je to neškodné – u dětí mého věku dokonce běžné –, jenže představa, že mé tělo jedná nezávisle na mé mysli, je dost znepokojivá, to je všechno. Když se to stalo poprvé, probudila jsem se na podlaze Margaretina pokoje. Sestra seděla vedle mě a hrála si s panenkami. Ani jí nedošlo, že spím. „Táta říkal, že z toho vyrostu.“

„Ale kdy?“

„To nevím, Margaret.“ Tvrdě se kousnu do vnitřní strany tváře, abych neřekla něco ošklivého. Něco, čeho bych litovala. „Ale omlouvám se, jo? Nikdy bych ti neublížila. Máš moje slovo.“

Zadívá se na mě, chvíli zvažuje, co jsem jí řekla, a pak pokývne hlavou.

„A teď vstáváme,“ prohlásím a odhodím přikrývku.

Spustím nohy na zem, připravená se zvednout, když tu se náhle zarazím: hrdlo se mi stáhne strachem uloženým kdesi hluboko a mimo můj dosah. Na koberci vidím šlépěje – slabé, ale jsou tam –, tvoří malou blátivou cestičku vedoucí od dveří mého pokoje až k posteli. Ztěžka polknu a rychle zalétnu pohledem k oknu. Dva tisíce metrů čtverečních trávníku, který hraničí s močálem, mírný rozbahněný svah.

Začnu jednu šlépěj usilovně třít nohou, snažím se ji vyzmizíkovat.

„Tak pojď,“ řeknu nakonec. Doufám, že si toho Margaret nevšimne. „Dáme si snídani.“

Pátá kapitola

Teď

Na pozadí tlumeného šepotu poledních zpráv se ploužím po domě a chystám si třetí hrnek kávy. Od včerejška už jsem se stihla osprchovat a převléct. Když oknem pronikly první sluneční paprsky, odlepila jsem se od gauče, přesunula se do koupelny, pustila sprchu, sklonila hlavu a nechala si vodní sprškou bičovat kůži.

Pak jsem zavřela oči a zadržela dech. Představovala jsem si, jako tolikrát předtím, jaké to asi je se utopit.

Vyčerpání provádí s mozkem zvláštní věci. Věci, s nimiž se dá těžko polemizovat a které se obtížně vysvětlují. Během té doby, co trpím nespavostí, jsem mnohokrát přemýšlela o mučení – ale ne o tom otevřeně brutálním, jako když přitisknete zrezivělé ostří na kůži nebo uchopíte prst do kleští. Přemýšlela jsem o promyšleně normálním mučení. O mučení, jež využívá naprosté nezbytnosti, například spánek nebo jídlo, aby z vás vytáhlo to nejhorší: o izolaci, senzorické deprivaci, waterboardingu.

Teď už chápu, jaké to je, jak vás to dohání k šílenství, když ležíte uprostřed noci dočista probuzení a společnost vám dělají jen vlastní myšlenky.

Trochu jsem za ten poslední rok pochopitelně spala. Byla bych mrtvá, kdyby ne. Občas se mi stalo, že mi spadla hlava někde v čekárně nebo v taxíku, a když jsem pak zamžourala a koukla se na hodinky, uvědomila jsem si, že se mi někam vytratila celá hodina. Pak tu byla ta spousta mikrospánků během dne: pouhých několik vteřin trvající intenzivní, hluboké, matoucí bezvědomí, které přišlo zčistajasna a stejně rychle zase vyprchalo. Neklidná zdřímnutí na gauči, kdy jsem se co patnáct minut probouzela a vzápětí zase usínala. Doktor Harris mi zpočátku předepisoval prášky na spaní a doporučil mi, abych je brala každý večer při západu slunce. Párkrát jsem to zkusila, jenže dávka nebyla dost silná, tak jsem je začala hromadit. Musela jsem si vzít tři nebo čtyři tabletky, aby mi víčka konečně ztěžkla, ale i tak jsem se po pár hodinách probouzela a cítila jsem se otupělá, zpomalená, neschopná uvažovat. Neschopná dělat prakticky cokoli.

Někdy je zkrátka mysl dostatečně silná, aby dokázala odolat našim pokusům ji zlomit.

Sedím u kuchyňského stolu s hrnkem v rukou a zírám na neotevřenou obálku před sebou. Přebírala jsem ji včera večer z rukou onoho muže s psací podložkou se stejným studem, jaký nejspíš cítí prostitutky, když si berou peníze – koneckonců jsem se před těmi lidmi taky odhalovala za úplatu.

Neodhalovala jsem sice své tělo, ale svou duši ano a to mi připadá vlastně ještě horší.

Napiju se kávy, obrátím obálku, otevřu ji a nechám obsah vyklouznout na stůl. Tohle je můj honorář: kompletní seznam účastníků se jmény a e-mailovými adresami úplně všech, kdo si koupili lístek. Detektiv, který vedl vyšetřování Masonova případu, mi kdysi řekl, že zločinci se často účastní veřejných akcí, jako jsou tiskové konference a vzpomínková shromáždění, protože tak mohou znovu prožívat to opojení, ještě o maličko víc pošťouchnout štěstěnu – nebo si alespoň shánějí průběžné informace o nejnovějším vývoji vyšetřování. Na základě téhle logiky jsem začala při každé akci, na níž jsem promlouvala, vyžadovat seznam účastníků a doufala jsem, že někdo z nich třeba bude něčím vyčnívat. Organizátoři se mé žádosti pokaždé vzpírali – tvrdili, že se jedná o narušení soukromí, dokud jsem je neupozornila na fakt, že návštěvníci už stejně udělili souhlas s šířením těchto údajů schválením podmínek.

Bylo to tam drobným písmem. Vždycky je to drobným písmem.

Nakonec na můj požadavek vždycky přistoupili. Koneckonců řečník jako já mohl zkasírovat za své vystoupení tisíce dolarů – jednalo se o případ vzbuzující značnou pozornost, sice poněkud vychladlý, ale stále ne odložený. A já namísto toho žádala jen jedno: informace. Přístup k něčemu, k čemukoli, co by mi mohlo potenciálně přinést nějaký užitek.

Prohlížím si soupis seřazený abecedně podle křestních jmen.

Aaron Pierce, Abigail Fisherová, Abraham Clark. Adam Shrader.

Probíhá to vždy stejně: vyhledám je na Facebooku, prozkoumám jejich profily a snažím se určit, kde asi žijí. Možná pátrám po bezdětné ženě, osamělé duši se spoustou koček a volného času. Nebo po muži, který by okamžitě spustil poplašný zvonek, co máme zabudovaný v mozku. Po muži s očima studenýma a tvrdýma jako kostky ledu, z nichž se vám zježí chloupky vzadu na krku, i když nedokážete říct přesně proč.

Alexander Woodward, Alicia Bryanová, Allan Byers, Bailey Deane.

Následně přeskočím na registr sexuálních násilníků, jestli je tam třeba nenajdu. Pokud se objeví něco neobvyklého, zatrhnu dané jméno zvýrazňovačem, přejdu k dalšímu a opakuju celý proces od začátku.

Je to jednotvárná, úmorná práce, protože ale policie nemá žádné podezřelé ani žádné stopy, pokračuju v ní. Nic jiného mi nezbývá.

Některá jména mi zní matně povědomě, takže jsem je už nejspíš někdy dřív vyhledávala. Po určitém čase začnete narážet stále dokola na ty samé lidi. Jsou to pravidelní návštěvníci těchto akcí. Vždycky si mě nějak najdou a opětovně se představí, nebo dokonce předpokládají, že si je pamatuju. Očekávají, že zodpovím jejich otázky a budu s nimi klábosit, jako bych byla prostě jen spisovatelka, která zavítala do jejich knižního klubu.

Jako by snad čekali, že se budu já vyptávat jich, co si myslí o mém příběhu, o jeho otevřeném konci. Jaký mají na to všechno názor.

Ze všeho nejvíc mě vytáčejí úplné drobnosti: jejich prsty zlehka spočívající na mé paži, jako by se báli, že bych se mohla zlomit. Jak naklánějí hlavu na stranu, takže připomínají zvědavé štěně, a jak jim hlas vždycky klesne o pár oktáv, až se k nim musím naklonit a natahovat uši, abych je vůbec slyšela. Květinový parfém nanesený za ušima a teplý, zatuchlý dech, ze kterého se mi zvedá žaludek.